КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3206/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2023 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна подружжя, визнання правочинів недійсними, витребування майна, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна подружжя, визнання правочинів недійсними, витребування майна.

У липні 2023 року представник заявника - адвокат Шмаров О.В. звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати ухвалу про забезпечення позову від 04.12.2020 року, якою було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешти на майно у справі.

Своє клопотання обґрунтовував тим, що 19.11.2020 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 04.12.2020 року заяву ОСОБА_2 , про забезпечення позову, задоволено частково та накладено арешт на майно, власником якого є ОСОБА_4 , а саме:

житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04); нежитлову будівлю під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283);

земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03.

У решті вимог заяви про забезпечення позову судом було відмовлено.

З вказаною ухвалою від 04.12.2020 року ОСОБА_1 не погоджується та вважає її винесеною без дослідження фактичних обставин справи та без дослідження витягів з реєстру про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в яких чітко зазначається, хто є власником майна.

В ухвалі суду від 04.12.2020 суд зазначив, що власником усього арештованого майна є ОСОБА_4 , але такі твердження суду не відповідають дійсності.

Згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно власником нежитлової будівлі під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283) та земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03) є ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 , як власник майна, вказану ухвалу суду від 04.12.2020 року, не отримувала та судом дана ухвала на її адресу не направлялась і розгляд заяви про забезпечення позову розглядався без її участі.

Протягом 2020-2021 років ОСОБА_1 про існування ухвали суду від 04.12.2020 року взагалі не знала та вільно розпоряджалась своїми правами щодо приватної власності, але у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з метою укладення договору дарування на належне їй майно в інтересах свого онука ОСОБА_3 і при перевірці об`єктів нерухомості по реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що накладено арешт на нежитлову будівлю під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046, власником якого є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 .

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що суд протиправно наклав арешт на майно, яке є її приватною власністю, чим фактично порушив вимоги Конституції України, в якій зазначено, що право власності є непорушним.

Щодо житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв.м., то він дійсно зареєстрований за ОСОБА_4 та був йому подарований згідно договору дарування від 04.12.2012 року.

Відповідно до ст.57 СК України майно, набуте на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю обдаровуваного, при цьому позивачем не наводиться жодних доказів того, що зазначений будинок добудовувався в період спільного проживання з відповідачем та за їхні спільні кошти.

Також вважає, що суд мав би з урахуванням доказів, наданих позивачем, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, але суд не встановив, що ОСОБА_1 не є стороною у спорі та між позивачем і нею не існує спору, та до неї позивач ОСОБА_2 взагалі не заявляє та не заявляла жодних позовних вимог.

Вимоги позивача до ОСОБА_1 носять безпідставний характер, оскільки спростовуються документами і доказами наявними в матеріалах справи.

Тому, враховуючи те, що судом було порушено закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, тому вважає, що арешт підлягає скасуванню.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції.

Скаргу обґрунтовано тим, що в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 року суд зазначав, що власником майна усього арештованого майна є ОСОБА_4 , а тому для об`єктивності та все сторонності розгляду справи наклав арешт на все спірне майно.

Однак, такі твердження суду не відповідають дійсності та заявник ОСОБА_2 ввела суд в оману щодо даних обставин, а суд не перевірив обгрунтованість поданої заяви про забезпечення позову і якими доказами та докуметами дані вимоги підтверджувались, що привело до ухвалення завідомо неправосудного рішення суду.

Так, яскравим прикладом цьому є витяг з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, який наявний в матеріалах справи, в якому чітко зазначено, що на момент накладення арешту на майно та розгляд клопотання про скасування арешту з майна:

власником нежитлової будівлі під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283) - є ОСОБА_1 ;

власником земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 - є ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції протиправно наклав арешт на майно, яке є приватною власністю ОСОБА_5 , чим фактично порушив вимоги Конституції України, в якій зазначено, що право власності - є непорушним.

ОСОБА_4 не є власником арештованого майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 не є відповідачем у справі, а тому ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції скасувати накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 року у цивільній справі №357/11959/20 арешт щодо майна ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо їх одноособової приватної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вказує, що суд першої інстанції цілком обгрунтовано врахував, що розгляд справи ще не закінчений, а клопотання про скасування заходів забезпечення позову всупереч вимогам ч.1 ст.158 ЦПК України є необгрунтованим, та вмотивовано дійшов висновку, що підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, у зв'язку з чим у задоволенні клопотання відмовив. Цілком очевидно, що наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову, а у власника майна з'являється можливість розпорядитися ним на власний розсуд.

Враховуючи, що забезпечення позову застосовується, як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до вирішення спору по суті, а у разі вирішення спору по суті та повного чи часткового задоволення позову - до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставині, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позов перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд справи ще не закінчений, клопотання всупереч вимогам ч.1 ст.158 ЦПК України є необґрунтованим, а тому суд прийшов до вірного висновку, що підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання відмовив.

Також суд зазначав, що з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про забезпечення позову від 04.12.2020 набрала законної сили 17.03.2021 року, постановами Київського апеляційного суду від 17.03.2021 року та від 03.02.2022 року залишена без змін, тому посилання на необґрунтованість вказаної ухвали вірно не прийнято до уваги, так як перевірка правильності застосування судом норм права є виключною компетенцією судів апеляційної та касаційної інстанції, що ним і було зроблено.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 04.12.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за заявою позивача було забезпечено позов ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя шляхом накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_4 , а саме: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04); нежитлову будівлю під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283); земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер::06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03). У решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

17.03.2021 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 залишено без змін.

20.09.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

03.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2020 залишено без змін.

Згідно з ч.1-4 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

За ч.7-10 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до роз`яснень в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Звертаючись із заявою про скасування заходів забезпечення позову, представник відповідача зазначає про те, що власником нежитлової будівлі під літерою «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34317283) та земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03) є ОСОБА_1 . Тому відповідач ОСОБА_1 вважає, що суд протиправно наклав арешт на майно, яке є її приватною власністю, чим фактично порушив вимоги Конституції України, в якій зазначено, що право власності є непорушним.

Також, зазначав, що при вирішенні питання про забезпечення позову судом першої інстанції не було враховано, що заява про забезпечення позову не містить належного підтвердження існування підстав для його забезпечення та суд не пересвідчився, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, що ОСОБА_1 не є стороною у спорі та між позивачем ОСОБА_2 і нею не існує спору та до неї позивач взагалі не заявляє та не заявляла жодних позовних вимог.

Проте, суд першої інстанції вірно критично оцінив зазначені доводи, оскільки, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2020 (договори дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки від 04.11.2020 року), витягу про державну реєстрацію прав, свідоцтва на нерухоме майно власником нежитлової будівлі під літерою «Е-2» по АДРЕСА_3 , загальною площею 2802,6 кв.м. зазначено ОСОБА_4 згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046, її власником є ОСОБА_4 (т.1, а.с.50, 51, 53, 54, 120-125).

Також, доводи заявника, про те, що житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., дійсно зареєстрований за ОСОБА_8 , однак, є його особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України, оскільки був подарований останньому згідно договору дарування від 04.12.2012 року та при цьому позивач ОСОБА_2 у своїй заяві про забезпечення позову не наводить жодних доказів того, що зазначений будинок добудовувався в період спільного проживання з відповідачем ОСОБА_8 та за їхні спільні кошти чи за участю коштів позивача, суд теж вірно оцінив критично, оскільки зазначені обставини при розгляді заяви про забезпечення позову судом не вирішуються, а є предметом розгляду справи по суті.

Також, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с.47, 116-119), ОСОБА_4 вказаний власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв. м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04).

Також, судом при постановленні ухвали про забезпечення позову від 04.12.2020 року враховано, що одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у заяві про накладення арешту, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.

Як вбачається зі статті 124 Конституції України, нею задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд врахував наскільки конкретний захід, який було запропоновано вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття, з урахуванням, зокрема, наявних на момент постановлення ухвали доказів для забезпечення позову.

Згідно з п.6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, судом враховано практику Європейського суду з прав людини.

Так, згідно п.43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Захід забезпечення позову, про застосування якого було зазначено в ухвалі суду від 04.12.2020 року і який просить скасувати відповідач, жодним чином не позбавляє власника майна права володіння ним, ніяким чином не порушує будь-чиє право користування вказаним майном, а вжиття заходів забезпечення позову має наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті, ніяким чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та позбавлення власника майна прав та законних інтересів.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи №357/11959/20, судом прийнято до розгляду заяви сторін по суті справи, в тому числі відзиви відповідачів на позов, судом поновлено провадження у справі, залучено до участі у справі ОСОБА_3 , як правонаступника сторони відповідача ОСОБА_4 , судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та залучено у справі співвідповідача - ОСОБА_1 і призначено підготовче судове засідання, та станом на 25.07.2023 рішення по суті спору не прийнято, і підстави, які зумовили вжиття заходів забезпечення позову, не відпали.

Отже, враховуючи, що розгляд справи ще не закінчений, клопотання всупереч вимогам ч.1 ст.158 ЦПК України є необґрунтованим, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для скасування заходів забезпечення позову, і у зв`язку з чим необхідності відмови у задоволенні клопотання.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про забезпечення позову від 04.12.2020 року набрала законної сили 17.03.2021 року, постановами Київського апеляційного суду від 17.03.2021 року та від 03.02.2022 року залишена без змін, тому посилання на необґрунтованість вказаної ухвали вірно не було прийнято до уваги, так як перевірка правильності застосування судом норм права є виключною компетенцією судів апеляційної та касаційної інстанції.

Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, та його значення полягає в захисті законних інтересів позивача у випадку недобросовісності дій відповідача, або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, а вжиті заходи забезпечення позову лише зберігають існуюче становище до розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 про оскарження ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2023 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову та залишення без змін зазначеної ухвали.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 про оскарження ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2023 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2023 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: