Провадження № 22-ц/812/773/24 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 473/6891/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 20 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (далі ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 003-14061-200613, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 28 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 55 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 ухилилася від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 32 949.70 грн, в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 16 724 грн, заборгованість за процентами в розмірі 16 225.70 грн.

Рішення суду ОСОБА_1 не виконала, заборгованість за кредитним договором не погасила. Тому Банк має право нарахувати їй 3% річних від простроченої суми заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду, та інфляційних витрат.

28 квітня 2020 року за результатами відкритих торгів між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2233/К.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за ставкою 3% річних та інфляційних витрат за період з 24 травня 2018 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 13 650.68 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ»:

- проценти за період з 08 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 1 199.73 грн;

- інфляційні збитки за період з 08 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 4 694.58 грн;

а всього - 5 894.31 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» судові витрати в розмірі 2 229.12 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки з ухваленням рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, з урахуванням положень статей 257, 261 ЦК України, з 08 грудня 2020 року (позов переданий на пошту) по 23 лютого 2022 року.

При цьому, посилання представника позивача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення з відповідача коштів, починаючи з 24 травня 2018 року, суд не приймає до уваги, оскільки строки позовної давності не збільшуються на період, визначений вказаним нормативним актом, а тривають.

За такого, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» належать до стягнення проценти, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, за період з 08 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 1 199 грн 73 коп., а також інфляційні збитки за вказаний період у розмірі 4 694 грн 58 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним та фактичним обставинам справи просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що вона вважає вимоги безпідставними, так як позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні витрати на задавнену вимогу, відповідач надала суду свої заперечення, але суд ці заперечення не прийняв до уваги.

Суд не прийняв до ваги, і те, що позивачем декілька разів подавалися заяви з різних підстав і йому жодного разу не було задоволено вимоги.

Кредитор не звертався із заявою про видачу виконавчого листа, на виконанні відділу державної виконавчої служби виконавчі листи не перебували.

Всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не надав доказів того, що він звертався до суду в межах строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто в період часу з 24 травня 2018 року до 24 травня 2021 року із заявою про видачу виконавчого листа.

За своїм змістом зобов`язання боржника перед стягувачем, який пропустив строк виконавчої давності, відповідає ознакам задавненого зобов`язання, тобто простроченого зобов`язання, яке не підлягає виконанню в примусовому порядку.

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги ( в даному випадку поновлення строків для пред`явлення виконавчого листа до стягнення заборгованості), на яку нараховується 3% річних та інфляційні витрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Неотримання стягувачем виконавчого листа та невжиття заходів для пред`явлення такого виконавчого листа до виконання у встановленого законом порядку, в тому числі пропуск стягувачем строку виконавчої давності, свідчить про фактичну відмову стягувача від примусового виконання судового рішення. Пропуск стягувачем строку виконавчої давності є підставою для покладення на нього наслідків прострочення кредитора.

Позивач не скористався належним чином своїм правом на отримання виконавчого листа, в частині вимог про стягнення загальної суми заборгованості за кредитним договором, та пред`явлення його до примусового виконання у визначений законом строк, доказів поновлення строку виконавчої давності для такого виконавчого листа не надано.

Отже в даному випадку кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняється повноваження судді здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання.

На думку скаржника приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор (стягував), який пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних без вимоги про поновлення строків виконавчої давності для задавненої вимоги, на яку нараховується 3% річних, оскільки подібна ситуація дозволяє кредитору (стягувачу) обійти застосування наслідків пропуску строків виконавчої давності. Тому кредитор (стягувач), може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, які нараховані на заборгованість по виконавчому листу, за яким пропущено строк пред`явлення його до виконання, тільки за умови поновлення йому строків виконавчої давності.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 20 червня 2013 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 003-14061-200613, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 28 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 55 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

Проте, ОСОБА_1 ухилилася від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 32 949.70 грн, в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 16 724 грн, заборгованість за процентами в розмірі 16 225.70 грн, а також судові витрати в розмірі 1 072 грн Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2018 року вказане рішення залишено без змін.

28 квітня 2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» було укладено договір про відступлення права вимоги за № 2233/К, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідачки за вищевказаним зобов`язанням.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2022 року в справі № 473/4020/17, яка набрала законної сили, ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» відмовлено в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, видачі дублікатів виконавчих документів щодо примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року.

За вимогами статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати

та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц дійшла висновку, що системне тлумачення частини 1 статті 509, частини 1 статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 003-14061-200613 від 20 червня 2013 року натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року у справі № 473/4020/17-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» заборгованість за кредитним договором № 003-14061-200613 від 20 червня 2013 у розмірі 32 949 грн, тобто вимога ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», який є правонаступником ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» внаслідок відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором, пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 473/4020/3-ц до виконання є неприйнятними, оскільки вказана обставина не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Розглядаючи спір суд першої інстанції дав оцінку розрахунку заборгованості, про помилковість якого і доказів на його спростування відповідач суду не надавала .

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержанням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. Аргументи скарги правильних висновків суду не спростовують, зводяться до тлумачення та оцінки встановлених обставин справ на свій розсуд.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.