Номер провадження: 22-ц/813/4201/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування обмеження у виїзді за кордон,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, яке застосоване до неї ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2009р по справі № 2-6354/2009.

Заява обґрунтована тим, що 03.12.2009 року Київським районним судом м. Одеси у справі №2-6354/2009 за позовом ВАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості винесено ухвалу про застосування заходу забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження Гончарук у праві виїзду за кордон до вирішення спору по суті та виконання зобов`язань. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за договором кредиту у сумі 37022,72 дол. США, стягнуто судовий збір. У 2013 році ПАТ «Ерсте Банк» був ліквідований. Ухвалою суду від 28.11.2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» на стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інновація" за виконавчими листами № 2-2409/10 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. На адвокатський запит представника заявника, Київський відділ державної виконавчої служби листом від 27.11.2023 року повідомив, що виконавчі провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-6354/2009 було повернуто виконавчий документ на підставі п.2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження від 21.04.1999 року, тобто оскільки відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультативними У зв`язку з закінченням строків зберігання, матеріали виконавчих проваджень були знищенні. Станом на теперішній час, відносно ОСОБА_1 відкритих примусових проваджень та заборгованості немає, а тому просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 до суду 25.06.2024 року о 14.30 годині не з`явилась, причини неявки не повідомила, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотала, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

10.06.2024 року до суду надійшло повідомлення від адвоката Трояна О.С. про припинення надання правової допомоги ОСОБА_1 , на підставі заяви ОСОБА_1 .

Від самої ОСОБА_1 клопотань до суду про відкладення розгляду справи у зв`язку з припиненням надання їй правової допомоги адвокатом Трояном О.С. та необхідністю залучення до цього іншого адвоката, не надходило.

Представник ТОВ "Фінансова компанія "Інновація" адвокат Пінчук О.С., яка взяла участь в судовому засіданні 25.06.2024 року о 14-30 год. в режимі відеоконференції, не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги без присутності в судовому засіданні скаржника ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість учасників справи, які не з`явились до суду, про розгляд справи, а також зважаючи на належне їх сповіщення, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, шо беручи до уваги значну суму заборгованості, фактичне ухилення боржника від її сплати, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є фактично останнім дієвим засобом впливу на боржника. А тому, підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Матеріали справи встановлено, що 03.12.2009 року Київським районним судом м. Одеси у справі №2-6354/2009 за позовом ВАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, винесено ухвалу про застосування заходу забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до вирішення спору по суті.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за договором кредиту у сумі 37022,72 дол. США, стягнуто судовий збір.

Виконавчі листи по справі видані Київським районним судом м. Одеси 29.06.2010 року

Ухвалою суду від 28.11.2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» на стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інновація" за виконавчими листами № 2-2409/10 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Із листа Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), вбачається, що на примусовому виконані виконавчого листа №2-2409/10, виданого Київським районним судом м. Одеси від 24.06.2010 року, перебували виконавчі провадження: № 20154130, 20152973, 36683111, 36683170, 41771847, 41772094, 47615127, 50567859. Щодо всіх виконавчих проваджень була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу та справи передано до архіву і в подальшому були знищенні у порядку, передбаченому законодавством.

Наразі, за даними АСВП відносно ОСОБА_1 не відкрито жодних виконавчих проваджень.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну (ст. 1 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадян України»). Ч. 5 ст. 6 даного Закону передбачено можливість обмеження у праві на виїзд громадян в тому числі у випадку наявності факту ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Натомість, влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (постанова ВС від 28.10.2020 року по справі № 331/8536/17-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 441ЦПК України,тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 441ЦПК України,суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Отже, обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи є тимчасовим засобом, який встановлюється на певний строк, а саме до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно ч. 5ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасово обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України,кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначеніЗаконом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну»,громадян України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Згідно з листом Київського відділу державної виконавчої служби від 27.11.2023 року на адвокатський запит адвоката Трояна О.С. від 20.11.2023 року в кому повідомлено, що даним органом виконавчої служби неодноразово відкривались виконавчі провадження з примусового виконанню виконавчого листа № 2-6354/2009 і повертались за п. 2. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження від 21.04.1999 року (відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатним). Востаннє виконавчий лист з примусового виконанню виконавчого листа № 2-6354/2009 виданий Київським районним судом м. Одеси 24.06.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 296433,51 грн. повернуто 12.12.2016 року на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з закінченням строків зберігання, матеріали виконавчих проваджень були знищенні у порядку передбаченому законодавством.

Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на час звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кодон України та розгляду справи судом, відкритих примусових проваджень відносно боржника ОСОБА_1 немає.

Дані обставини не заперечувала і представник Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інновація", який є новим стягувачем за виконавчим листом № 2-2409/10 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором відповідно до ухвали Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2017 року.

На підставі аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» та виходячи з встановлених обставин, вбачається що строк для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив 12.12.2019 року.

Доказів про поновлення такого строку в судовому порядку стягувачем не надано.

Таким чином, станом на момент подання цієї заяви стягувач втратив право пред`явлення виконавчого листа № 2-2409/10 до виконання щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 296433,51 грн, а отже втратив можливість примусового стягнення боргу.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, зважаючи на відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 та втрату стягувачем права повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання через пропуск строку, відсутність вжиття заходів щодо поновлення такого строку, встановлена судом заборона виїзду за межі України не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких спрямоване зазначене обмеження.

Подальше існування обтяження є безпідставним та обмежує права заявника, яка є інвалідом 2-ї групи і потребує лікування у родичів за кордоном.

Отже, з метою захисту прав та інтересів заявника, враховуючи відсутність відкритих виконавчих проваджень, повернення востаннє виконавчого листа за п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу 12.12.2016 року, спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відсутності доказів про поновлення в судовому порядку строку пред`явлення виконавчого лиса до виконання, а також у відповідності до норм процесуального права, у суду є всі підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, який по суті є заходом забезпечення виконавчого провадження.

Таким чином, враховуючи вищенаведені встановлені обставини справи, які в свою чергу не було взято до уваги судом першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, апеляційний суд вважає за необхідне зазначати про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 рокута частковим задоволенням відповідної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про скасування обмеження у виїзді за кордон задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, яке застосоване ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2009 року по справі № 2-6354/2009.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складений: 12.07.2024 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова