Провадження № 2/161/552/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Швед Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, -

ВС Т А Н О В И В:

06.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві спільної часткової власності разом з відповідачем належить квартира АДРЕСА_1 . Зазначає, що 07.07.2023 року приїхавши до м. Луцьк з метою потрапити до свого майна, їй створив перешкоду у доступі до квартири громадянин ОСОБА_3 та його співмешканка ОСОБА_4 . Дані особи не є членами сім`ї позивачки.Стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач не надає можливості користуватись спільним сумісним майном, перешкоджає позивачці у здійснені права власності, замінив вхідні двері, не надає ключі для можливості користування квартирою АДРЕСА_1 . Враховуючи вищевикладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та вселити її до квартири АДРЕСА_1 .

19.12.2023 року представником відповідача адвокатом Кушніруком А.В. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, а доводи позивачки щодо створення перешкод відповідачем у користуванні належній їй на праві власності квартирі вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом.

Ухвалою суду від 23.01.2024 року підготовче засідання у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22.04.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

30.01.2020 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12-13).

За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2013 року (а.с. 14-17).

Згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно сторони є співвласниками даної квартири, та частка позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у спільній квартирі становить по 1/2 частини квартири (а.с. 24-25).

Згідно з інформацією наявною в матеріалах справи ОСОБА_1 з 26.12.2017 року зареєструвала своє місце проживання (перебування) в квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач зареєстрований з 07.10.2013 року у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач не дає можливості користуватись спільним сумісним майном, перешкоджає позивачці у здійснені права власності, замінив вхідні двері, ключи не надає для можливості користування квартирою АДРЕСА_1 . 07.07.2023 року приїхавши до міста Луцька з метою потрапити до свого майна, їй створив перешкоду у доступі до квартири громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його співмешканка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З доводів відповідача вбачається, що останній не чинить перешкод, а зазначає, що з моменту розірвання шлюбу, позивачка не з`являлась у місто Луцьк, не цікавилась долею спільної квартири та не брала участі в утриманні спільного майна.

Судом встановлено, що відповідач перебуває за кордоном з 12.02.2022 року, що підтверджується інформацією прикордонної служби, а тому фактично не міг обмежити доступ до квартири позивачці та вчинити будь-які перешкоди в користуванні майном (а.с. 213).

Як вбачається із повідомлення Відділу превенції Луцького РУП ГУНП у Волинській області №20894/50/04-23 від 01.08.2023 року та рапорта дільничного офіцера поліції СДОП ВП Луцького РУП ГУНП у Волинській області Вілюка О. від 31.07.2023 року фактично у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його співмешканка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При розгляді матеріалів відсутні дані, які вказують на наявність кримінального правопорушення (а.с. 34-35).

З вищенаведеного слідує, що сам по собі факт проживання інших осіб у спільній з відповідачем квартирі не створює позивачу перешкод у користуванні квартирою, адже як вбачається з матеріалів справи позивачка тривалий час не проживала та не зареєстрована у спільній квартирі, місце її проживання визначено у місті Одеса та доказів створення їй перешкод у користуванні спільним майном саме відповідачем не надала.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Згідно з положеннями статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідна правова позиція відображена у постанові ВС від 22 серпня 2022 року у справа № 348/1072/20.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, суд звертає увагу на те, що позивач, користуючись належним чином своїми процесуальними правами, з урахуванням наведених вище обставин мав реальну можливість як звернутись із позовом до належних відповідачів (які з урахуванням його заяв до поліції чинили перешкоди у користуванні спірним майном), так і подати клопотання про залучення в якості співвідповідача у цій справі інших осіб, які оспорюють його право на користування нею.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та достовірних доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачці у реалізації її права власності на спільне нерухоме майно та створення перешкод у вселенні до квартири. Позовних вимог про усунення перешкод до осіб, які проживають у спільній з відповідачем квартирі не заявлено.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 141, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. ст. 317, 319, 328, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомо.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук