Провадження № 2/712/4048/24
УХВАЛА

Іменем України

05 грудня 2024 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Стеценко О.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №18922, вчинений 27.12.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, крім іншого, суд перевіряє додержання усіх передумов відкриття провадження.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

На виконання вимог ст. 175 ЦПК України судом здійснено перевірку щодо наявності або відсутності позову між указаними сторонами з аналогічними предметом та підставою позову.

За змістом ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З аналізу відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що у провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебувала цивільна справа №234/5674/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Альфа Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

04 жовтня 2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало законної сили 10.01.2019 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/77014326).

У справі №234/5674/18 позивач просив визнати виконавчий напис від 27.12.2015, зареєстрований в реєстрі за №18922, вчинений ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу таким, що не підлягає виконанню, з підстав, що нотаріус не перевірив безспірність факту заборгованості.

До Соснівського районного суду м. Черкаси позивач звернувся з позовом, у якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №18922, вчинений 27.12.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, посилаючись на те, що нотаріусом не було встановлено безспірність заборгованості.

Отже, предмет та підстави позовів у справах №№ 243/5674/18, 712/14402/24 є тотожними, спір виник між тими самими сторонами, що виключає повторне звернення позивача із позовом.

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у своїх рішеннях право доступу до суду не є абсолютним.

Так, згідно із п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 «Мельник проти України» право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

08 січня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 947/31700/20, провадження № 61-175св23 (ЄДРСРУ № 116149865) досліджував питання щодо закриття провадження у справі з підстав наявності судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Таким чином, встановивши, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, до того ж відповідача, позовні вимоги, предмет і підстави позову у справі №243/5674/18 є аналогічними вимогам, предмету і підставам позову цієї позовної заяви, ухвалене 04 жовтня 2018 року рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі №243/5674/18 є чинним, а отже відсутні підстави для відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки на даний час є судове рішення, що набрало законної сили за тими самими вимогами, що згідно до п. 2. ч. 1 ст. 186 ЦПК України, є перешкодою для відкриття провадження у справі.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 186, ст. ст. 260-261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: https://sn.ck.court.gov.ua/sud2316/.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення Черкаському апеляційному суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Суддя: О.С. Стеценко