Справа № 953/4317/23
Провадження № 2/953/541/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря Бірукової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Шевченко Д.С.,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 194605,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що з 20.12.2008 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому, 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «Приват Банк» та відповідачем було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості та 11 548 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії на сплату страхових платежів. 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення кредитного договору було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, відповідно до умов якого відповідач надав банку у заставу своє особисте майно, яке було придбано під час шлюбу, однак на його особисті кошти, що свідчить про отримання кредитних коштів відповідачем на його особисті потреби, а не в інтересах сім`ї. Протягом перебування у шлюбі у 2020 році, а також після розірвання шлюбу відповідач у зв`язку з відсутністю особистих коштів на сплату кредиту неодноразово звертався з проханням перерахунку її особистих коштів на його банківський рахунок, які в подальшому, за його твердженням, мали бути використані з метою сплати платежів за договором про іпотечний кредит. При цьому, відповідач зазначав, що поверне перераховані позивачем кошти. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року у справі № 953/13056/20 між сторонами розірвано шлюб, зареєстрований 20.12.2008 Київським відділом РАЦС Харківського МУЮ, актовий запис № 744. Незважаючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано, сторони продовжували спілкуватись між собою, в першу чергу в зв`язку із наявністю двох спільних дітей та необхідністю вирішення спільних питань щодо їх виховання. Таким чином, в період з серпня 2020 року по лютий 2022 року позивач перерахувала на банківські рахунки відповідача грошові кошти у загальному розмірі 194 605 грн. 00 коп. 31 травня 2023 року позивачем було направлено ОСОБА_2 на його адресу реєстрації місця проживання вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів, які були перераховані нею у період з серпня 2020 року по лютий 2022 року. Станом на час подання позову, відповідач набуті грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим з метою захисту своїх порушених прав звернулась із позовною заявою до суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити з підстав зазначених у позові, зазначив що у позивача був відсутній обов`язок сплачувати кошти за кредитним договором, оскільки отримані кредитні кошти відповідач витратив на особисті потреби, а не в інтересах родини, та на прохання останнього позивачка перераховувала кошти на рахунок відповідача. Надані стороною відповідача видаткові накладні не можуть бути взяті до уваги, оскільки на них зазначено IBAN рахунку постачальника у якого придбавались зазначені у ній речі, якого станом на дату 26.04.2019 року та 03.06.2019 року не існувало, що свідчить про не відповідність даної видаткової накладної та відомостей зазначеній в ній, вона була складена пізніше за часом, ніж у ній зазначено, чим спростовується посилання відповідача на витрату кредитних коштів в інтересах родини.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав того, що позивачем не доведено належними доказами обставини отримання кредитних коштів відповідачем на його особисті потреби, а не в інтересах сім`ї. Також зазначено, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту. На обґрунтування зазначеної позиції представник відповідача зазначила, що під час перебування сторін у шлюбі, її довірителем було укладено кредитний договір, за умовами якого ним було отримано грошові кошти в розмірі 4500000 грн., які були витрачені в інтересах родини, оскільки в той проміжок часу облаштовувався заміський будинок, сума отриманих кредитних коштів разом з іншими грошовими коштами була спрямована на придбання меблів, також родина у травні 2019 року відпочивала разом в Італії, після подорожі в Італії родина відпочивала в Ізраїлі, витрачаючи спільні кошти в тому числі на коштовні речі, які придбавались для позивачки, такі як брендові годинники. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кошти отримані відповідачем Згідно п. 1.1. договору про іпотечний кредит від 24 квітня 2019 року у розмірі 450 000,00 у формі строкового кредиту на ціль споживчий кредит під заставу нерухомості, які були отримані та витрачалися колишнім подружжям у період шлюбу, є поточними витратами родини та є борговими зобов`язаннями, що виникли за договором, укладеним в інтересах сім`ї, та повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Визнання позивачкою своїх зобов`язань з погашення споживчого кредиту підтверджується наданими нею ж платіжними інструкціями, які містять відомості про призначення платежу: «поповнення рахунку (погашення кредиту). Цими ж платіжними інструкціями підтверджується факт обізнаності ОСОБА_1 про укладання договору від 24 квітня 2019 року № HAGIGA, яким подружжя отримало споживчий кредит.

Таким чином, зобов`язання зі сплати споживчого кредиту по договору від 24 квітня 2019 року № HAGIGA є об`єктом права спільної сумісної власності та так само мають бути поділені між сторонами. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України (право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці). Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості.

Ухвалою суду від 19 червня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

15 серпня 2023 року до суду представником відповідача подано відзив, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві.

21 серпня 2023 року представником позивача подано відповідь на відзив, за змістом якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлені наступні обставини:

20 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Київським відділом РАЦС Харківського МУЮ зареєстровано шлюб, актовий запис № 744.

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та AT КБ «Приват Банк» укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості та 11 548 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії на сплату страхових платежів.

Відповідно до виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 , відповідачу ОСОБА_2 25.04.2019 року AT КБ «Приват Банк» поповнено картку на суму 450000,00 грн., яку ним в цей день знято у відділенні банку № 30 Харківського ГРУ.

Відповідно до п.п. 3.1. Іпотечного договору № HAG1GA/1, виконання позичальником зобов`язань за цим Договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , п.п. 3.2. кредит, наданий Кредитором, також забезпечується всім належним Позичальнику майном і коштами, на яке може бути звернуто стягнення в порядку, установленому законодавством.

Об`єкт нерухомого майна розташований за адресою АДРЕСА_1 та який є предметом Іпотечного договору № HAG1GA/1, належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2019 року.

Згідно з платіжними інструкціями № 0.0..1 від 17.08.2020 року; № 0.0..1 від 16.10.2020 року; № 0.0..1 від 05.11.2020 року; № 0.0..1 від 24.11.2020 року; № 0.0..1 від 22.01.2021 року; № 0.0..1 від 24.02.2021 року; № .1 від 23.03.2021 року; № 0.0..1 від 23.04.2021 року; № 0.0..1 від 22.06.2021 року; № 0.0..1 від 20.08.2021 року; № 0.0..1 від 20.09.2021 року; № 0.0..1 від 20.10.2021 року; № 0.0..1 від 21.12.2021 року; № 0.0..1 від 21.01.2022 року; № 0.0..1 від 21.02.2022 позивачем на користь відповідача здійснено перерахунок грошових коштів на загальну суму 194 605,00 грн. Платіжні інструкції містять призначення платежу: поповнення рахунку (погашення кредиту).

Відповідно до наданих відповідачем видаткових накладних: № 26/04-19-1 від 26.04.2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав альтанку дерев`яну 4х5 м., з мангальною зоною вартістю 421500,00 грн., стіл обідній дерев`яний 1500х1100мм, вартістю 49600,00, усього на загальну суму 471100,00 грн.; згідно накладної № 03/06-19-1 від 03.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав меблі кухонні в комплекті, вартістю 198000,00 грн., шафу розсувну, вартістю 65300,00 грн., комод, вартістю 37600,00 грн., усього на загальну суму 300900,00 грн.

10 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано, про що постановлено рішення Київським районним судом м. Харкова у справі № 953/13056/20, яке набрало законної сили.

Грошові кошти позивач перераховувала на рахунок відповідача, як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Під час перебування у шлюбі відповідач отримав кредит на споживчі потреби.

Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення відповідача та представника відповідача, суд виходить з наступного:

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Згідно до частини другої ст. 61 СК України,об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.

Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4, ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що 24 квітня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 та AT КБ «Приват Банк» було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості, яка належала йому на праві особистої приватної власності. Грошові кошти у розмірі 450000,00 грн., ним було отримано у відділенні банку № 30 Харківського ГРУ. На час укладення кредитного договору сторони перебували у шлюбі.

Позивач зазначаючи про отримання кредитних коштів на особисті потреби відповідача посилається на передачу ним в іпотеку нерухомого майна, яке йому належить на праві особистої приватної власності. Проте на переконання суду надання в іпотеку нерухомого майна, яким забезпечується зобов`язання не свідчить, що кошти отримані за кредитним договором були використані не в інтересах сім`ї.

Відповідачем на спростування доводів позивача про витрату запозичених коштів не в інтересах сім`ї до суду надано видаткові накладні № 26/04-19-1 від 26.04.2019 року, № 03/06-19-1 від 03.06.2019 року, за змістом яких вбачається придбання відповідачем речей для облаштування будинку, який було придбано під час шлюбу та право власності на який зареєстровано за позивачем, розташованого за адресою АДРЕСА_2 .

Представник позивача заперечуючи щодо зазначених накладних повідомив, що вони є такими, що складені пізніше ніж фактично в них зазначено, оскільки реквізити постачальника, а саме номер рахунку зазначено з відображенням рахунку у новому стандарті IBAN, який було обов`язково введено в дію лише 05.08.2019 року.

Однак дані доводи суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до Постанови Правління Національного Банку України від 28 грудня 2018 року № 162, з 01 квітня 2019 року до 31.10.2019 року банки відкриватимуть клієнтам нові рахунки у стандарті IBAN, а діючі номери рахунків з 01 квітня 2019 року до 31.10.2019 року банки самостійно змінюють відповідно до вимог цього стандарту із збереженням діючого номера аналітичного обліку.

В іншій частині зазначені накладні представник позивача не оспорював. Таким чином судом встановлено, що отримані кредитні кошти на споживчі потреби, сторонами було отримано під час шлюбу, та відповідачем надано докази про їх використання в інтересах сім`ї.

Крім того представником позивача під час судового розгляду зазначено, що позивач розуміла, що у неї відсутній обов`язок сплачувати кредит, однак вона добровільно перераховувала грошові кошти відповідачу.

01.09.2022 року Верховним Судом розглянуто справу № 295/9244/17, в рамках якої особа звернулася, зокрема, з вимогою про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням та стягнення коштів в порядку регресу. В частині щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя ВС вказав, «виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 712/6574/16-ц (провадження N 61-17824св18).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Встановивши, що між сторонами виник спір в частині щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки дані правовідносини врегульовано спеціальними інститутами цивільного та сімейного права. Питання ж отримання кредитних коштів на особисті потреби відповідача та перерахування позивачем особистих коштів на його погашення не можуть бути предметом розгляду у цій справі.

Таким чином позивач не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача сплачених нею коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права, визнання правочину не дійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченому законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону.

Вказане з урахуванням положень ч.1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення у порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушення права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика палата Верховного суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 20 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Враховуюич викладене, відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів в повному обсязі за наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору залишаються за позивачем по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , ( АДРЕСА_3 )

Повний текст рішення складено та підписано 12.03.2024 року.

СУДДЯ: Т.В. Юрлагіна