Справа № 149/1978/23
Провадження № 22-ц/801/751/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 рокуСправа № 149/1978/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства, стягнення аліментів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Матяша Д. Ю. на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Войнаревича М. Г. від 17 січня 2024 року,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Поворознюка Б. М. звернулася до суду з цим позовом, за яким просила:

- визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до книги реєстрації народжень, актовий запис № 1820 від 10 листопада 2022 року, вчинений Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «Батько» ОСОБА_4 на ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на неї у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 червня 2023 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, що складаються із суми сплаченого судового збору та витрат понесених на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 01 листопада 2022 року вона народила сина ОСОБА_5 , запис про батька якого було здійснено на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (далі СК України) за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові за її вказівкою, оскільки біологічний батько дитини ОСОБА_2 не бажав записувати дитину на себе.

З народження дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні, а ОСОБА_2 участі в утриманні дитини, її духовному та фізичному розвитку не бере.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до книги реєстрації народжень, актовий запис № 1820 від 10 листопада 2022 року, вчинений Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «Батько» ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неї у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 червня 2023 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн 60 к. у відшкодування судового збору та 5000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 2147 грн 20 к.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі доказів, що належним чином оцінені, з урахуванням системного та неодноразового ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи шляхом нез`явлення до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів та нез`явлення в судові засідання, що свідчить про його небажання отримати висновки щодо походження дитини та дає суду можливість визнати факт, який він заперечує, та підстави встановити походження дитини від відповідача та внести зміни до актового запису про народження, виходячи з інтересів дитини.

Оскільки відповідач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою (матір`ю) та перебуває на її утриманні, відповідач є особою працездатного віку, має обов`язок щодо утримання сина та його матері, а тому позов в частині стягнення аліментів на дитину та її матір до досягненню дитиною трьох років підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Матяш Д. Ю., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. ОСОБА_2 надані докази перебування його у складі Збройних сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Поворознюк Б. М. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , батьком якого у відповідності до статті СК України зі слів матері зазначено ОСОБА_4 (а. с. 13 14).

Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на її матеріальному утримані (а. с. 11 12,15).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Хмільницької міської ради і одержує допомогу при народженні дитини з 11 листопада 2022 року по 30 листопада 2025 року (а. с. 16 18).

ОСОБА_1 перебувала на обліку у жіночій консультації в КНП «Хмільницька ЦЛ» з приводу вагітності. Взята на облік 05 травня 2022 року з діагнозом: І вагітність 15 тижнів. Вибула в м. Київ 09 вересня 2022 року (а. с. 20).

Факт батьківства ОСОБА_2 підтверджується:

- показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які в суді підтвердили факт спільного проживання та ведення спільного господарства сторонами, визнання ОСОБА_2 свого батьківства щодо малолітнього ОСОБА_3 ;

- долученими до матеріалів справи фотографіями, де зображено спільний побут сторін (а. с. 21 25).

Суд першої інстанції правильно виснував, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 14 липня 2023 року у справі була призначена судова молекулярно-генетична експертиза щодо встановлення факту біологічного батьківства (спорідненості) відповідача ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з повідомленням про неможливість проведення експертизи від 09 листопада 2023 року № СЕ-19/102-23/13506-БД відповідач ОСОБА_2 неодноразово, а саме 21 серпня 2023 року, 13 вересня, 2023 року, 08 листопада 2023 року, не з`являвся до Вінницького НДЕКЦ МВС для відібрання експериментальних зразків, що унеможливило проведення молекулярно-генетичної експертизи, а тому з урахуванням наведених вище доказів прийшов до висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно з частиною першою статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків.

Статтею 125 СК України установлено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, або за рішенням суду.

Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Згідно з статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений батьком дитини.

Як роз`яснено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) зазначено: «відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це».

Отже суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі статті 128 СК України можливо за наявності належних, допустимих і достатніх доказів (обґрунтованих відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Таким чином висновок про те, що системне та неодноразове ухилення ОСОБА_2 від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи шляхом нез`явлення до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів та нез`явлення в судові засідання свідчить про його небажання отримати висновки щодо походження дитини та дає суду можливість визнати факт, який він заперечує, та на підставі доказів, що належним чином оцінені, встановити походження дитини від відповідача і внести зміни до актового запису про народження зроблений з дотриманням норм процесуального права, відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, яким регулюються правовідносини сторін.

Щодо стягнення аліментів на малолітнього сина та його матір, то апеляційний суд виходить із такого.

Стаття 180 СК України встановлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною другою, четвертою статті 84 СК України установлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Встановивши, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , який проживає з позивачкою та фактично знаходиться на її утриманні, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, який має достатній дохід, суд першої інстанції, з урахуванням матеріального становища дитини та її матері, дійшов правильного висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання, як щодо малолітнього сина, так і щодо його матері до досягнення дитиною трьох років.

Доводів щодо незгоди відповідача із визначеним судом розміром аліментів апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив адвокату Матяшу Д. Ю. у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, то апеляційний суд зазначає таке.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Разом з тим, сам по собі факт перебування учасника справи на військовій службі, у складі Збройних Сил України, не є достатнім для зупинення провадження у справі. Практика Верховного Суду вимагає від сторін надання доказів залучення особи до бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на військовий стан, дислокації її в зоні бойових дій тощо.

Із поданих представником ОСОБА_2 адвокатом Матяшем Д. Ю. копій довідок Департаменту поліції особливого призначення від 01 серпня 2023 року № 1179/59/13-2023 та від 25 січня 2024 року № 540/59/13-2024 видно, що ОСОБА_2 проходить службу в Національній поліції на посаді поліцейського взводу полку поліції особливого призначення № 2 (штурмовий полк «Цунамі») Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють». Службу він проходить за межами Київської області.

В період із липня по вересень 2023 року він перебував у службовому відрядженні в Донецькій області, з метою виконання завдань у взаємодії з підрозділами (військовими частинами) Збройних Сил України, Головного управління розвідки Міністерства оборони України та іншими складовими сектору безпеки і оборони із відсічі та стримування збройної агресії проти України.

В окремому дорученні Міністра оборони України від 23 червня 2022 року № 912/з/29 Міністр оборони України визначив, що необхідно розуміти під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів» (далі бойові дії або заходи), до складу якого, серед іншого, змістовно включено виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями.

Пунктом 3 цього окремого доручення установлено, що підтвердженням безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах є довідка керівника органу військового управління, штабу угруповання військ, штабу тактичної групи, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, яка видається на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойове розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

З наведеного слідує, що підтвердженням безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах є довідка керівника органу військового управління, штабу угруповання військ (сил), штабу тактичної групи, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

За зміст таких довідок відповідальність несе уповноважений командир (начальник), який видав відповідну довідку. Тож, якщо відрядженому військовослужбовцю видано довідку про підтвердження його участі у бойових діях або заходах, зміст та форма якої відповідають додаткам № 1, 2 окремого доручення, підписану уповноваженим командиром (начальником), то презюмується, що цей командир (начальник) перевірив та підтвердив наявність документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах, визначених пунктом 3 вищевказаного окремого доручення, на підставі якого визначив терміни безпосередньої участі кожного конкретного відрядженого військовослужбовця у бойових діях або заходах у відповідності до повноважень, наданих йому абзацом 3 пункту 3 та абзацом 4 пункту 4 окремого доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 560/3145/23.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції правильно виснував, що заявник не надав суду достовірних та достатніх доказів на підтвердження безпосередньої участі ОСОБА_2 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, а тому підстави для зупинення провадження у справі відсутні.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 адвокат Поворознюк Б. М. надав договір про надання правової допомоги від 17 квітня 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 154 від 17 квітня 2023 року, детальний опис робіт до договору, ордер про надання правничої (правової) допомоги № 1073920, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката Поворознюка Б. М. за надання правової допомоги становить 5000 грн 00 к.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

З урахуванням співмірності наданих адвокатом послуг зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг та встановлених у справі обставин, зокрема домовленості сторін про сплату гонорару за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн 00 к., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення з відповідача на користь позивачки.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

При цьому, як видно з матеріалів справи, разом з відзивом на апеляційну скаргу адвоката Матяша Д. Ю. представник ОСОБА_1 адвокат Поворознюк Б. М. надав апеляційному суду копію договору про надання правничої допомоги від 05 квітня 2024 року та фіскальний чек про оплату гонорару в розмірі 5000 грн 00 к.

Таким чином, враховуючи приписи пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у виді витрат на правничу допомогу адвоката, понесені та документально підтверджені стороною позивача в розмірі 5000 грн 00 к.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 383 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Матяша Д. Ю. залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 5000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 22 травня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета