ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2358/24 Справа № 203/786/15 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2023 року, ухвалене у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

В лютому 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що 22 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNT0AK00210081, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 34500 доларів США на строк до 21 червня 2013 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені договором. Свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим в нього утворилась заборгованість, яка станом на 24 грудня 2014 року становить 140981, 44 доларів США та складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 28282,55 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 34675,05 доларів США, заборгованості за комісією в сумі 6158,25 доларів США, пені в сумі 71865,59 доларів США.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року, яка утворилась станом на 24 грудня 2014 року, в загальній сумі 24768,18 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 18047,55 доларів США, заборгованості за відсотками за період лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 доларів США, а також судовий збір в сумі 3654 грн.В решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, заявлені в межах трирічного строку позовної давності, підлягають частковому задоволенню, з урахуванням розміру заборгованості, який підтверджено висновком судової економічної експертизи, а саме стягненню в сумі 18047,55 доларів США.

В частині заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, що нараховані з 21 червня 2013 року, місцевий суд дійшов висновку про відмову в цій частині позовних вимог, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також суд врахував, що оскільки згідно з умовами п.1.1 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом була передбачена щомісячними платежами, в період з 21 по 26 число кожного місяця, а з позовом до суду банк звернувся 10 лютого 2015 року, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, яка виникла до січня 2012 року включно, заявлені поза межами трирічного строку позовної давності. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні цих позовних вимог на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за відсотками суд першої інстанції задовольнив частково, стягнувши з відповідача відповідну заборгованість в межах строку позовної давності та періоду кредитування, тобто за період з лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, нарахованої до строку закінчення кредитного договору, а саме до 21 червня 2013 року, місцевий суд виходив з того, що ці вимоги заявлені поза межами спеціального строку позовної давності в один рік, передбаченого ч.4 ст.267 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у стягнення з відповідача комісії в сумі 6158,25 доларів США, суд вважав, що положення п.1.1, п.6.2 кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року про сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, суперечать положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними з моменту укладення договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Круглого В.В., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки експертиз, які були проведені в ході розгляду справи, потребували роз`яснення експертів, але суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання сторони відповідача про виклик експертів у судове засідання, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки не були повно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема, по судовій економічній експертизі підлягало з`ясуванню питання розрахунку експертом пені, а по почеркознавчій експертизі незрозумілим залишилось питання як при тому, що надані на дослідження зразки підпису мають відмінності, експерт дійшов висновку про те, що підписи в документах виконані відповідачем. Суд не дотримався приписів ст. 89 ЦПК України, оскільки висновок почеркознавчої експертизи був досліджений судом без дотримання засад всебічності, повноти та об`єктивності. Цей доказ був безпідставно узятий до уваги на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами.

Також скаржник зазначив, що судом не враховано, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, отже заборгованість за період з 2006 року по 2012 рік стягненню не підлягала. Стороною відповідача заявлялось клопотання щодо застосування не тільки загальної позовної давності, але і спеціальної до позовних вимог про стягнення пені. Скаржник зауважив про необхідність застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення комісії. Також, апелянт звернув увагу на те, що після закінчення строку дії кредитного договору відсутні підстави щодо нарахування відсотків та пені.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на відповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач та його представник адвокат Круглий В.В. в судове засідання апеляційного суду повторно не з`явились, надали клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на зайнятість адвоката в розгляді іншої справи в Верховному Суді.

Апеляційний суд вважає, що клопотання відповідача та його представника про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягають, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З огляду на те, що у справі достатньо матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, апеляційний суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача та його представника.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNT0AK00210081, відповідно до умов п.1.1 якого банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти готівкою через касу банку на строк з 22 червня 2006 року по 21 червня 2013 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 34500 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 13262,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати платежів сторонами погоджено період з 21 по 26 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 706,17 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно п.п.2.2.2, 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.1.1, 3.1, 3.2 даного договору та винагороду і комісію згідно п.1.1, 6.2 даного договору.

Пунктом 3.1 кредитного договору було встановлено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1 даного договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору було встановлено відповідальність позичальника у вигляді сплати пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за порушення зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору (т.1 а.с.13-16).

В пред`явленому позові банк, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, просив стягнути з останнього заборгованість, яка виникла станом на 24 грудня 2014 року, в загальній сумі 140981,44 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 28282,55 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 34675,05 доларів США, заборгованості за комісією в сумі 6158,25 доларів США, пені в сумі 71865,59 доларів США.

На підтвердження розміру цієї заборгованості банком було надано відповідний розрахунок.

Під час розгляду справи відповідач заперечував проти заявленого до стягнення розміру заборгованості, в зв`язку із чим за його клопотанням була проведена судова економічна експертиза.

Висновком експерта №1723-23 від 17 липня 2023 року за результатами зазначеної експертизи, встановлено, що бухгалтерською документацією підтверджується надання кредитних коштів ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року в розмірі 41069,68 доларів США, у тому числі: 34500 доларів США надані готівкою через касу банку; 6569,68 доларів США надані шляхом безготівкового перерахування на сплату страхових платежів.За наявними в матеріалах справи первинними документами( квитанція про сплату страхової премії, банківські виписки) сума грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» під час укладання та у зв`язку із виконанням кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року становить 40529,94 доларів США. Заборгованість за кредитним договором в сумі 140981,44 доларів США, визначена станом на 24 грудня 2014 року, документально не підтверджується. Сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року, з урахуванням здійснених платежів, станом на 24 грудня 2014 року становить 72457,48 доларів США, у тому числі: 18047,55 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 21210,52 доларів США заборгованість за відсотками; 28852,41 доларів США заборгованість за пенею; 4347 доларів США заборгованість з комісії (т. 2 а.с. 156-169).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Крім того, згідно вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 (провадження № 61-20952св19).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним), або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування спливу позовної давності щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Суд першої інстанції з`ясував та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, заявлені в межах строку позовної давності та підлягають частковому задоволенню, з урахуванням розміру заборгованості, який підтверджено висновком судової економічної експертизи, в сумі 18047,55 доларів США.

Крім того, цілком вірно місцевий суд застосував правові висновки Великої палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, приймаючи до уваги наведені вище положення ЦК України та правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовні вимоги банку про стягнення відсотків та пені, нарахованих в період з 22 червня 2013 року (закінчення строку кредитування) по 24 грудня 2014 року, не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Також суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки умовами п.1.1 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом була передбачена щомісячними платежами, в період з 21 по 26 число кожного місяця, а з позовом до суду банк звернувся 10 лютого 2015 року, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими до січня 2012 року включно, заявлені з пропуском строку трирічного строку позовної давності та задоволенню не підлягають на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. При цьому суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками в межах строку позовної давності та періоду кредитування - з лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 доларів США та відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в повному обсязі, оскільки після 21 червня 2013 року вона нарахована банком безпідставно, а до 21 червня 2013 року нарахована з пропуском спеціального строку позовної давності в один рік, що передбачено ч.4 ст.267 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції і щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення комісії з огляду на таке.

Частинами другою, третьою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Частиною третьою ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут та далі у редакції, чинній станом на дату укладення між сторонами кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Таким чином, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року в справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21.04.2021 року в справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15.12.2021 року в справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21.07.2021 року в справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20), від 20.07.2022 року в справі №343/557/15-ц ( провадження №61-10414св20).

Виходячи з вищезазначеного, місцевий суд дійшов висновку, що положення п.1.1, п.6.2 кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року про сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, суперечать положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними з моменту укладення договору.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку у стягненні з відповідача заборгованості з комісії в сумі 6158,25 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що є неправильним висновок суду першої інстанції про те, що 22 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNT0AK00210081, є неспроможними, оскільки спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи №751-20 від 02 липня 2020 року, згідно якого підписи від імені ОСОБА_1 кредитному договорі виконані ОСОБА_1 (т. 5 а.с.2-7). Крім того, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 в ході розгляду справи у суді першої інстанції заявляв про часткове погашення кредиту, оспорював суму заборгованості, що свідчить про те, що відповідач укладав кредитний договір.

Також не заслуговують на увагу посилання скаржника на те, що місцевий суд безпідставно не задовольнив клопотання сторони відповідача про виклик у судове засідання експертів для надання роз`яснень проведених під час розгляду справи висновків судової почеркознавчої експертизи та судової економічної експертизи, оскільки підстави для витлумачення результатів цих експертиз та надання більш повних або детальних відповідей на поставлені в ухвалі про призначення експертиз питання відсутні.Вказані висновки експертів є повними і ясними.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи не належного виконання позичальником обов`язку внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, також є необґрунтованими, оскільки місцевий суд застосував строк позовної давності окремо щодо кожного простроченого платежу.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, нарахованої до строку закінчення кредитного договору, місцевий суд виходив з того, що ці вимоги заявлені поза межами спеціального строку позовної давності в один рік, передбаченого ч.4 ст.267 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом спеціальної позовної давності є такими, що не відповідають дійсності.

В задоволенні позовних вимог про стягнення комісії суд обгрунтовано відмовив по суті, а тому не застосував строк позовної давності. Отже, посилання скаржника на неправомірне незастосування строку позовної давності до цих позовних вимог є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законність та обґрунтованість прийнятого місцевим судом рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін,то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України, не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Судді: