Дата документу 20.05.2024Справа № 643/2275/21
Провадження № 2/554/3721/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Єсліковської О.А.,

за участю учасників справи:

представник позивача: адвокат Чехов Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та заявою про зменшення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 03.05.2010 року у виді 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 10.02.2018 року по 01.05.2024 року у сумі 3 175,97 доларів США. До моменту виконання зобов`язання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_1 за правилами обчислення простих точних процентів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 03 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 17 000 доларів США та зобов`язалася повернути їх до 04 червня 2010 року - протягом місяця з дня отримання грошей. У встановлений строк кошти відповідачем повернуті не були, тому позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми за вказаним договором позики від 03 травня 2010 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року, з урахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року (справа №2-2027/2844/2012, провадження 2027/4765/12), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 134 740,30 грн., індекс інфляції в сумі 13 204,54 грн., три проценти річних в сумі 8 881,00 грн. та судовий збір в сумі 1 357,40 грн. Стягнення здійснювалось за період з 05.06.2010 по 15.08.2012 року.

Разом з тим, грошові кошти присуджені до стягнення рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року до теперішнього часу відповідачем не повернуті - ні добровільно, ні в примусовому порядку. Так, на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадженні ВП №35835061 щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано та не стягнуто жодної суми заборгованості, що підтверджується довідкою державного виконавця.

Враховуючи дату звернення до Московського районного суду м. Харкова, а

саме 10.02.2021 року, розрахунок трьох процентів річних позивач просить здійснити в період з 10.02.2018 року по 01.05.2024 рік (2273 дні). Таким чином, розмір 3% річних за період прострочення суми позики у розмірі 17 000 доларів США з 10.02.2018 року по 01.05.2024 року (2273 дні), становить 3 175,97 доларів США (17000 х 2273 дні ? 3% /100% /365).

Отже, з відповідача, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у виді 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою від 03 травня 2010 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі 3 175,97доларів США.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 01.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

22.02.2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2012 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.11.2012 року, з неї стягнуто на користь позивача суму заборгованості за договором позики в розмірі 134 740,30 грн., застосовано вимоги ст. 625 ч.2 ЦК України щодо стягнення суми інфляції та три проценти річних від простроченої суми та стягнуто індекс інфляції в сумі 13204,54 грн., три проценти річних в сумі 8 881,00 грн., судовий збір в розмірі 1 357,40 грн. В даному випадку у борговому зобов`язанні був визначений строк виконання. Оскільки у визначений строк заборгованість не була погашена, у позивача виникло право захистити свої інтереси в судовому порядку. Отже, у відповідності до вищезазначених норм ЦК України, позивач реалізував своє право на захист та звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу в сумі 134 740,30 грн., рішенням суду його права відновлені і стягнуто борг в гривні, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, а також індекс інфляції, який не нараховується, якщо борг стягується у доларах США. На даний час спливли строки позовної давності.

05 червня 2010 року позивач дізнався про порушення своїх прав за договором позики від 03 травня 2010 року. Строк позовної давності діяв до 05 червня 2013 року. Позивач заявив про всі вимоги до боржника, які випливали у зв`язку із невиконанням умов договору позики, і які були задоволені судом. Рішення суду про стягнення 3% річних та інфляційних витрат набрало чинності 07 листопада 2012 року, отже у зв`язку із невиконанням цього зобов`язання, яке виникло на підставі рішенням суду, позивач повинен був звернутися до суду з такою вимогою протягом трьох років, тобто до 07 листопада 2015 року. Оскільки позивач вважає, що зобов`язання щодо стягнення 3% річних у нього виникло на підставі судового рішення, тож відповідач вважає, що ним неправильно було здійснено розрахунок, оскільки згідно рішення суду, яке набрало чинності, сума боргу становить 134 740 грн. 30 коп. Слід зазначити, що на підставі судових рішень зобов`язання у виплаті боргу в доларах США та 3% річних в доларах США у відповідача не виникало (а.с.28-30).

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 06.04.2023 року прийнято до провадження цивільну справу, вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Представник позивача адвокат Чехов Д.А. в судовому засіданні позов підтримав, просив зменшені вимоги задовольнити. Зазначив, що 3% річних не є штрафною санкцією, це лише сплата відсотків. Позовні вимоги були зменшені позивачем, оскільки були заявлені поза межами позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилася, в наданому клопотанні просить про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечує відповідно до обставин, викладених у відзиві.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність відповідача, відповідно вимог до ст.211 ЦПК України.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з огляду на таке.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року, з урахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року (справа №2-2027/2844/2012, провадження 2027/4765/12), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 134 740,30 грн., індекс інфляції в сумі 13 204,54 грн., три проценти річних в сумі 8 881,00 грн. та судовий збір в сумі 1 357,40 грн. (а.с.9-11, 12-14).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за договорами позики, відповідно до якого було надано позику строком до 04.06.2010 року. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 рішення суду не виконала.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням,тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Позивач звернувся до суду 09.02.2021 року. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з позовом.

З врахування наведеного вище, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.02.2018 року 09.02.2021 року в розмірі 12 137,70 гривень. В задоволенні решти вимог позивачу слід відмовити.

Твердження позивача про те, що за основу обрахунку 3% річних береться прострочена сума, визначена у розписці від 03 травня 2010 року, а саме в доларах США, є безпідставними, оскільки позивач використав своє право на повернення боргу в національній валюті гривні, а тому всі борги за розпискою з ухваленням судового рішення трансформувались у єдине зобов`язання в розмірі 134 740,30 грн.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом задоволені позовні вимоги частково (на 10,52 %), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 121,43 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,211,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.625,1046,1050 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 12 137,70 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 121,43 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 24.05.2024 року.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Суддя А.М.Чуванова