Номер провадження: 22-ц/813/2687/24
Справа № 511/126/17
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 квітня 2015 року вона надала ОСОБА_1 аванс в сумі 50 000,00 гривень в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень Малого приватного підприємства (далі МПП) «Газовик», а саме: бару «Колиба», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить відповідачу на праві власності. На підтвердження отримання грошей відповідач надав позивачці розписку. Після отримання авансу відповідач повідомив, що вказане майно перебуває під арештом у ВДВС Роздільнянського РУЮ (далі ДВС) і для зняття арешту з майна необхідно внести на рахунок виконавчої служби грошові кошти в сумі 242 500,00 гривень.

В подальшому, 03 червня 2015 року позивачка сплатила за відповідача борг в сумі 242 500,00 гривень на рахунок виконавчої служби, що підтверджується платіжним дорученням, однак відповідач відмовився від оформлення речових прав на вказане майно на користь позивачки та аванс не повертає.

На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 292 500,00 гривень.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 292 500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 2 925,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано. Справу № 511/126/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд виходив з того, що: «під час розгляду справи суд першої інстанції не з`ясував дійсний характер правовідносин, які виникли між сторонами; не були допитані як свідки сторони, треті особи, їхні представники.

В матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази щодо наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірних правовідносин, оскільки в наданій ОСОБА_1 03 квітня 2015 року розписці про отримання авансу в розмірі 50 000,00 грн за продаж бару «Колиба», не вказано особу, якій надано цю розписку.

Так, в розписці, на яку посилалась позивач в обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 взяв завдаток в розмірі 50 000,00 грн на продаж бару «Колиба».

Разом з цим, в наданій ОСОБА_1 03 квітня 2015 року розписці про отримання авансу в розмірі 50 000,00 грн за продаж бару «Колиба», не вказано особу, якій надано цю розписку.

В платіжному дорученні № 1 від 03 червня 2015 року про перерахування 242 500,00 грн зазначено в якості платника ФОП ОСОБА_2 , отримувач ВДВС Роздільнянського МРУЮ Одеської області, призначення платежу по виконавчому листу № 2-683/2010 від 12 жовтня 2010 року по стягненню солідарно з ОСОБА_4 грошових коштів на користь ПАТ Банк «Форум», платник ОСОБА_4 .

Договір позички нежитлового приміщення бару «Колиба» укладений 03 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .

Крім того, відхиляючи заперечення відповідача, суд першої інстанції зазначив, що оригінал розписки зберігається саме у позивача ОСОБА_2 , тому саме вона і передала гроші.

Але суд не звернув уваги на те, що оригінал розписки було надано до суду ОСОБА_5 (журнал судового засідання від 20 червня 2017 року - т. 1 арк. спр 116), яка є представником, як позивача ОСОБА_2 (т. 1 арк. спр. 17), так і третьої особи ОСОБА_3 (т.1 арк. спр.251)».

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , грошові кошти у розмірі 292 500,00 (двісті дев`яносто дві тисячі п`ятсот) гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 292 500,00 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що в межах усної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відносно купівлі-продажу бару «Колиба» та погодженої сторонами вартості цього об`єкту та розміру авансу, позивачка сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень готівкою та ще 242 500,00 гривень перерахувала за вказівкою відповідача на рахунок ДВС, і оскільки договір-купівлі продажу бару «Колиба» між сторонами укладено не було, сплачені позивачкою кошти в загальній сумі 292 500 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідач є власником нерухомого майна МПП «Газовик», до складу якого входить бар «Колиба», згідно договору дарування нерухомого майна від 3 листопада 2003 року (т. 1 а.с. 10-11);

- позивачка та відповідач усно домовились про купівлю-продаж бару «Колиба», який входить до складу МПП «Газовик» та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також обумовлена сума авансу, що становила 25 тисяч доларів США та загальна вартість за його продаж, 60 тисяч доларів США;

- в межах виконання вказаних домовленостей, 3 квітня 2015 року відповідач склав розписку про отримання 50 000,00 гривень за продаж бару «Колиба», яка не містить відомостей щодо особи, якій надано цю розписку (т. 1 а.с. 8);

- в подальшому, позивачка перерахувала грошові кошти у розмірі 242 500 гривень на рахунок ДВС в рахунок авансового платежу за купівлю бару «Колиба», що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 3 червня 2015 року, згідно якого ФОП ОСОБА_2 сплатила на рахунок ВДВС Роздільнянського МРУЮ Одеської області суму 242 500,00 гривень, призначення платежу: «оплата по вик/листу № 2-683/2010 від 12.10.2010 по стягненню солідарно з ОСОБА_4 грошових коштів на користь ПАТ Банк «Форум» платник ОСОБА_4 іпн НОМЕР_3 » (далі платіжне доручення) (т. 1, а.с. 9);

- вказаний платіж підтверджується випискою з рахунку ФОП ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 153);

- далі, виконавче провадження № 44082241 було закінчено у зв`язку зі сплатою боргу по виконавчому документу № 2-683/2010 від 10 жовтня 2010 року (т. 4 а.с. 16), що підтверджується копією постанови державного виконавця від 5 червня 2015 року;

- також, головним державним виконавцем було прийнято постанову про зняття арешту з майна, який було накладено на підставі виконавчого листа № 2-683/2010 від 12 жовтня 2010 року (т. 1 а.с. 209);

- крім того, матеріали справи містять заперечення відповідача по справі № 511/1770/14-ц за позовом ПАТ «БАНК ФОРУМ» про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ним в повному обсязі сплачено заборгованість по виконавчому провадженню, та до вказаного заперечення додано платіжне доручення (т. 4 а.с. 3-5);

- при цьому, встановлено, що 3 червня 2015 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір позички нежитлового приміщення, відповідно до якого позичкодавець (відповідач) зобов`язався передати позичальнику (третя особа) в строкове безоплатне користування, терміном на три роки, нерухоме майно, а позичальник зобов`язався прийняти нерухоме майно (бар «Колиба»), та використовувати його за цільовим призначення, та після припинення цього договору, повернути позичкодавцеві вказане нерухоме майно (бар « ОСОБА_6 ») (т. 1 а.с. 13-15);

- у квітні 2017 року відповідач надіслав третій особі лист-попередження про небажання продовження договору позички нежитлового приміщення (бару «Колиба») (т. 1 а.с. 202);

- в подальшому, 4 липня 2017 року між відповідачем та третьою особою було укладено акт прийому-передачі за договором позички нежитлового приміщення від 3 червня 2015 року, відповідно до якого приміщення, ключі від нього, майно передані у робочому стані, без недоліків, у сторін зауважень до стану майна немає (т. 1 а.с. 203);

- згідно з листом Роздільнянського МВДВС ГТУЮ в Одеській області від 19 вересня 2017 року № 3929, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були стороною виконавчого провадження, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-683/2010, який виданий Роздільнянським районним судом Одеської області, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 636 561,17 гривень на користь ПАТ «Банк Форум», а тому були відсутні підстави для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, інформації про стан виконавчого провадження, реквізити депозитного рахунку відділу ДВС їм не видавались (т. 1 а.с. 249);

- поряд з цим, договір купівлі-продажу кафе-бару «Колиба» укладено не було та позивачка зверталась до правоохоронних органів з заявою відносно дій відповідача, у зв`язку з чим були внесені відомості до ЄРДР (т. 1, а.с. 5-7);

- згідно з поясненнями відповідача від 16 лютого 2016 року, які він надавав слідчому, у 2015 році він у зимовий період розмістив оголошення про продаж кафе-бару «Колиба», власником якого він є на підставі договору дарування. У 2008 році він брав кредит та по рішенню суду у виконавчій службі було на виконанні 2 виконавчих листа відносно останнього та поручителя. Вказані провадження були об`єднанні в одне, та було накладено арешт на майно, в тому числі на всі об`єкти МПП «Газовик», де розташований бар «Колиба»;

- у квітні 2015 року відповідачу на телефон зателефонував зять позивачки та запитав відносно продажу бару «Колиба». В подальшому, відповідач приїхав до бару «Орхідея», де спілкувався з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та її донькою. Вони обговорили суму продажу. Відповідач повідомив присутнім, що бар знаходиться під арештом та необхідно 25 тисяч доларів США та ще 5000 тисяч доларів США для зняття арешту та виготовлення технічної документації, на що позивачка, разом зі своєю сім`єю погодилася;

- у результаті чого, вони переїхали до бару «Колиба» та позивачка перерахувала на рахунок вищевказаної заборгованості 242 500 гривень, та 50 000 гривень готівкою за вказаний період;

- проте, для зняття арешту була необхідна більша сума, зокрема, ще 15 тисяч доларів США, всі необхідні документи для переоформлення знаходяться у БТІ та відповідач готовий укласти договір купівлі-продажу бару «Колиба» (т. 1, а.с. 12);

- при цьому, матеріали справи містять скріншоти з сайту OLX про продаж бару «Колиба» у різний період часу. Так, виділені матеріали містять відомості (скріншоти) з сайту OLX, згідно яких 18 грудня 2016 року о 06:47 год. будо додано оголошення про продаж бару (ресторану) «Колиба» (місто Роздільна Одеської області, продавець ОСОБА_10 ), вартість 60 000 доларів США (а.с. 20 24);

- згідно відомостей (скріншотів) з сайту OLX, на сайті було додано оголошення 20 січня 2017 року о 21:21 год. про продаж бару (ресторану) «Колиба» (місто Роздільна Одеської області, продавець ОСОБА_10 ) (т. 1, а.с. 44 - 49), вартість 60 000 доларів США.

Судом першої інстанції в якості свідків заслухані сторони, допитані свідки, а також допитані в якості свідків самі сторони, представник позивача та третьої особи.

Позивачка ОСОБА_2 суду повідомила, що ОСОБА_1 вона дала 50 000 гривень в присутності дітей (в тому числі третьої особи), та відповідач надав їй розписку. Далі, позивачка почала працювати в барі «Колиба», він був в жахливому стані, та вона зробила там ремонт, оскільки відповідач повідомляв, щоб вона робила його для себе.

На прохання ОСОБА_1 позивачка перерахувала на рахунок ДВС за Морозова 242 500 грн. Це була усна домовленість між нею та ОСОБА_1 та вказані кошти були сплачені, як аванс за бар « ОСОБА_6 ». Письмової розписки вона від ОСОБА_1 не вимагала, оскільки на той час вона не могла подумати, що відповідач в подальшому так вчинить. (т. 4 а.с. 131).

В якості свідка, під присягою, позивачка ОСОБА_2 підтвердила свої покази, надані як сторона по справі, та зазначила, що розписку про отримання 50 000 гривень відповідач надав їй особисто. Кошти у розмірі 292 500 гривень були її особистими. 242 500 гривень на рахунок ДВС вона відправила в банку, де відповідач надав доручення на ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 це поручитель відповідача перед банком по кредитним зобов`язанням). Відповідач запевняв, що він зробить документи для виділення бару «Колиба» у технічному бюро, але документів так і не зробив (т. 4 а.с. 132 - 133).

Відповідач ОСОБА_1 повідомив, що з позивачкою ніяких домовленостей у нього не було, а була домовленість з третьою особою, та 50 000,00 гривень він отримав від третьої особи за продаж бару «Колиба», проте чиї це гроші відповідачу невідомо. За ОСОБА_4 відповідач не уповноважував позивачку сплачувати кошти, авансом вважає лише 50 000,00 гривень, які третя особа не вимагає повернути (т. 4 а.с. 64).

В якості свідка, під присягою, відповідач ОСОБА_1 повідомив, що він підтримує свої покази, які надавав як сторона по справі, та зазначив, що підтримує позицію Верховного Суду, яку було викладено в постанові по вказаній справі.

Крім того, зауважив, що позивачка порушила домовленості щодо купівлі-продажу бару «Колиба». Відносно сплати позивачкою 242 500,00 гривень, відповідач зазначив, що він лише надав довідку позивачці про суму заборгованості (т. 4 а.с. 189).

В якості свідка, під присягою, третя особа ОСОБА_12 повідомив, що у відповідача були відсутні документи для укладання договору купівлі-продажу. Після сплати авансу, відповідач мав зробити документи на вказане приміщення бару «Колиба». За результатами укладання договору власницею бару мала стати позивачка. Вартість бару була обумовлена в розмірі 60 тисяч доларів США, розмір авансу 25 тисяч доларів США.

Кошти у розмірі 50 000,00 гривень та 242 500 гривень, що на той час було еквівалентно 15 тисячам доларів США, сплачувала позивачка як аванс, та розписка відповідачем надавалась безпосередньо позивачці (т. 4 а.с. 110 - 114).

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначив, що у 2015 році відповідач запропонував придбати бар «Колиба», ціна була 60 000,00 доларів США. Потім позивачка дала відповідачу 50 000,00 гривень авансу, про отримання яких відповідач написав розписку. В подальшому, відповідач повідомив, що необхідно внести кошти в банк за Морозова, оскільки то його родич. Реквізити сплати надав сам відповідач. В подальшому, відповідач припинив займатися виготовленням документів, почались проблеми щодо світла, оскільки його відключали за несплату (т. 4 а.с. 65 - 66).

Свідок ОСОБА_14 зауважила, що їй відомо про домовленості відносно придбання приміщення між позивачкою та відповідачем. Сплатили аванс, на той час ця сума була еквівалентна 15 тисячам доларів США. Проте, договір укладено не було, а аванс не повернуто. Гроші передавала позивачка. Аванс сплачувався двома платежами, 50 000 гривень готівкою та потім 242 500 гривень платіжним дорученням. Відповідач прийшов, та сказав куди саме необхідно перевести 242 500 гривень, він надав реквізити. Необхідно сплатити було дуже швидко. Договір позички було укладено з третьою особою, оскільки він провадив підприємницьку діяльність та йому необхідно було отримати відповідні ліцензії. Договір купівлі-продажу бару «Колиба» не було укладено, оскільки у відповідача не було на той час відповідних документів. Оголошення про продаж постійно було на сайті OLX, навіть тоді, коли вже були обумовлені умови та зроблений ремонт позивачкою. Сума договору купівлі-продажу була обумовлена та становила 60 000,00 тисяч доларів США, а сума авансу становила 25 000,00 тисяч доларів США на той час.

Бар «Колиба» мали оформити на позивачку, 50 000,00 гривень передавала позивачка, це були її кошти. Договір позички це була тимчасова угода з метою отримання ліцензії на продаж алкогольних напоїв (т. 4 а.с. 129 130).

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що позивачка це її мати. Третя особа повідомив, що він знайшов інформацію про продаж бару «Колиба». Вони зв`язались з відповідачем та домовились про зустріч. Позивачка надала відповідачу 50 000,00 гривень, та відповідач надав їй розписку. За ініціативи та на вимогу відповідача, позивачка перерахувала на рахунок ДВС кошти. У відповідача мав бути суд з банком, щодо стягнення заборгованості за кредитом. Після того, як справу закрили, оскільки було сплачено кошти, відповідач почав заходити до бару «Колиба» як справжній господар та почав приводити покупців. Договір позички було укладено, оскільки необхідно було отримати ліцензію (т. 4, а.с. 133 134).

Представник позивачки та третьої особи адвокат Сабліна Юлія Сергіївна будучи допитаною в якості свідка зазначила, що у січні 2017 році до неї звернулась позивачка, яка надала оригінал розписки та договір позички, у зв`язку з чим, вважає, що саме вона надавала кошти відповідачу, проте не була присутня під час переговорів (т. 4 а.с. 191).

Колегія суддів виходить з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зроблено висновок, що «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_8 відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Суд першої інстанції на виконання вказівок суду касаційної інстанції допитав свідків, а також учасників справи, в якості свідків з приведенням до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність, а саме: представника позивача та третьої особи адвоката Сабліну Ю.С. з приводу існування усної домовленості між сторонами щодо купівлі-продажу бару «Колиба», надання відповідачем письмової розписки, про обставини написання ОСОБА_1 письмової розписки про отримання ним 50 000 грн та про особу, якій було надано цю розписку та яка вподальшому передала оригінал цієї розписки адвокату Сабліній Ю.С. для представлення її на огляд до суду першої інстанції, а також про обставини перерахування ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 242 500 грн з призначенням платежу оплата по виконавчому листу № 2-683/2010 від 12 жовтня 2010 року по стягненню солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 грошових коштів на користь ПАТ «Банк Форум».

Встановивши, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усно домовились про укладення договору купівлі-продажу бару «Колиба» і на виконання цієї усної домовленості ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 гроші у розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_2 передала оригінал розписки для огляду її в судовому засіданні своєму представнику адвокату Сабліній Ю. С.;

- відповідачем не спростовано будь-якими належними, допустимими та достатніми доказами, як повернення грошей, так і те, що їх передавав хтось інший, зокрема ОСОБА_12 , а не позивач;

- ОСОБА_3 будучи допитаним в якості свідка заперечував вказані обставини і те, що він надавав ОСОБА_1 будь-які кошти в рахунок купівлі бару «Колиба». При цьому він підтвердив, що за результатом укладання договору власницею бару мала стати позивачка. Вартість бару була обумовлена в розмірі 60 тисяч доларів США, розмір авансу 25 тисяч доларів США. Кошти у розмірі 50 000,00 гривень та 242 500 гривень, що на той час було еквівалентно 15 тисячам доларів США, сплачувала позивачка як аванс, та розписка відповідачем надавалась безпосередньо позивачці;

- ОСОБА_2 в якості частини обумовленого сторонами авансу перерахувала суму у розмірі 242 500 грн з призначенням платежу оплата по виконавчому листу № 2-683/2010 від 12 жовтня 2010 року по стягненню солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 грошових коштів на користь ПАТ «Банк Форум»;

- ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог, не довів належними і достатніми доказами, що він домовився з будь-якою іншою особою, в тому числі третьою особою ОСОБА_3 про продаж бару «Колиба»;

- між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу бару «Колиба»,

суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку, що дійсною правовою природою наданих грошових коштів у сумі 50 000 грн під розписку та перерахованих ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 242 500 грн є передача авансу ОСОБА_1 в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу бару «Колиба».

Враховуючи встановлені судом обставини, які перевірені у повному обсязі з урахуванням вказівок суду касаційної станції в порядку ст. 417 ЦПК України, у колегії суддів відсутні підстави, як для втручання у висновок районного суду і наведені судом обгортування, так і для скасування або зміни ухваленого судом першої інстанції рішення у справі по суті.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 вересня .2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 10.07.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова