РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

справа №712/9628/24

провадження №2/712/3012/24

28.11.2024 м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Ватажок-Сташинської А.В.,

за участю: секретаря судового засідання Шевченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернувся ОСОБА_1 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між сторонами був укладений договір про надання послуг, предметом якого є виготовлення та художнє оформлення пам`ятників. Відповідно до умов вказаного договору, строк виготовлення замовлення 05.07.2023. 18 травня 2023 року, на виконання договору про надання послуг, відповідач отримав від позивача 26 500 грн 00 коп. Однак відповідач усупереч положенням договору про надання послуг свої зобов`язання у визначений сторонами строк за договором не виконав. 14 червня 2024 року позивачем на адресу позивача було направлено претензію, але відповідач жодним чином на неї не відповів, в усній формі відмовляється реагувати на порушення умов договору. Посилаючись на положення ст.526,530,536,549,610,611,623,625 ЦК України, позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить стягнути з відповідача кошти у сумі 26 500 грн 00 коп., а також інфляційне збільшення у сумі 1 261 грн 86 коп. та 3% річних у сумі 877 грн 77 коп.

Ухвалою Соснівського районного суду м Черкаси від 14.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання з розгляду справи, позивач не прибув. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою просить розгляд справи проводити без його участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.

Відповідач у судові засідання з розгляду справи не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та завчасно, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України.

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, судом було повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України.

Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.

Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи (за зареєстрованою адресою місця проживання та шляхом розміщення оголошення на вебсайті суду), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що між ОСОБА_1 як замовником та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як виконавцем було укладено договір про надання послуг (далі Договір), предметом якого є виготовлення та художнє оформлення пам`ятників, що надаються виконавцем замовнику.

Згідно з п.4.2 Договору розрахунки здійснюються шляхом передання замовником виконавцю визначеної суми в момент підписання договору.

Договір зберігає чинність до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.5.1 Договору).

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що сторони несуть юридичну відповідальність за точне та повне виконаних прийнятих на себе зобов`язань відповідно до чинного законодавства.

Як зазначено у Договорі за згодою двох сторін строк виготовлення 05.07.2023.

Відповідно до п.п. 1.1. додатку до Договору про надання послуг від 18.05.2023 сторони домовились про наступне:

Розбити загальну суму послуг, що становить 30 500 грн 00 коп. на два платежі.

Авансовий платіж, що становить 21 500 грн 00 коп. 18.05.2023 року.

Борг, що становить 9 000 грн 00 коп., який повинен бути сплачений до 13.06.2023.

Доплата 5000 грн 00 коп. Залишилось 4 000 грн 00 коп.

У подальшому згідно з наявним відбитком на поштовому відправленні Укрпошта 13.06.2024 позивач направив відповідачу претензію, в якій зазначено, що відповідно до додатку до Договору про надання послуг від 18.05.2023 відповідач отримав від позивача 26 500 грн 00 коп. У визначений Договором строк, а саме до 05.07.2023 відповідач умови договору не виконав та не здійснив виготовлення та художнього оформлення пам`ятника, чим порушив як умови Договору, так і норми чинного законодавства України. Посилаючись на положення ст.610,611,536, 549,623,625 ЦК України, позивач у претензії вказує, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання по укладеному договору та норми чинного законодавства України. З огляду на наведене позивач у претензії пропонує відповідачу у досудовому порядку врегулювати даний спір та повернути отримані кошти в повному обсязі на надані позивачем реквізити для перерахування коштів.

Однак, оскільки відповідач добровільно кошти сплачені позивачем на виконання умов Договору останньому не повернув, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 598 ЦК України встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.630 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1,2 ст.631 ЦК України cтроком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст.651 ЦК визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1,2 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч.1 ст.846 ЦК України).

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.(ч.2 ст.849 ЦК України).

З матеріалів справи судом встановлено, що між ОСОБА_1 як замовником та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як виконавцем було укладено договір про надання послуг, предметом якого є виготовлення та художнє оформлення пам`ятників, що надаються виконавцем замовнику.

Як зазначено у Договорі за згодою двох сторін строк виготовлення 05.07.2023.

Відповідно до п.п. 1.1. додатку до Договору про надання послуг від 18.05.2023 сторони домовились про наступне:

Розбити загальну суму послуг, що становить 30 500 грн 00 коп. на два платежі.

Авансовий платіж, що становить 21 500 грн 00 коп. 18.05.2023 року.

Борг, що становить 9 000 грн 00 коп., який повинен бути сплачений до 13.06.2023.

Доплата 5000 грн 00 коп. Залишилось 4 000 грн 00 коп.

У визначений Договором строк, а саме до 05.07.2023 відповідач умови договору не виконав та не здійснив виготовлення та художнього оформлення пам`ятника, чим порушив умови Договору.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач взагалі приступив до виконання обумовлених робіт.

Також судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів прийняття рішення позивачем про уповільнення темпів, зупинення виконання робіт чи зміни строку виконання сторонами своїх договірних зобов`язань шляхом підписання додаткових угод до договору.

Таким чином, на момент подачі даного позову до суду строк виконання відповідачем обумовлених договором робіт сплив.

Зі змісту претензії вбачається, що позивач вимагав від відповідача повернути сплачені за договором кошти.

При вирішенні даної справи суд бере до уваги, що у цій справі предметом спору є визначена позивачем вимога про повернення безпідставно набутих коштів у зв`язку із односторонньою відмовою відповідача від виконання договору.

Положеннями частин першої, третьої статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного цією нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

Частинами 2, 3 статті 1212 ЦК передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 ЦК України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Наявними у матеріалах справи доказами доведено укладення між сторонами договору, сплати позивачем на користь відповідача авансового платежу (попередньої оплати) за договором в сумі 26 500 грн 00 коп, оскільки доказів на спростування наведеного суду не надано, невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання впродовж тривалого часу, направлення позивачем відповідачу претензії про відмову від договору, у зв`язку із невиконанням відповідачем взятого на себе зобов`язання впродовж тривалого строку, а також неповернення відповідачем отриманого авансу.

З огляду на викладене вище, враховуючи правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.02.2019 по справі № 910/21154/17, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати повернення сплачених на користь відповідача грошових коштів, оскільки підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала, зважаючи на що грошові кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті, а відтак, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом також просить стягнути з відповідача 877 грн 77коп. 3 % річних, 1 261 грн 86 коп. інфляційних нарахувань, нарахованих за період з 05.07.2023 (обумовлений сторонами термін виконання зобов`язання) по 12.08.2024 (дата звернення позивача з даним позовом до суду).

Так, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються інфляційні нарахування та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 згідно із частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника. Проте у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується.

Таким чином на підставі викладеного вище, оскільки відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернув їх, наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком розмір нарахованих 3 % річних на суму невиконаного грошового зобов`язання (26 500 грн 00 коп.) у період з 05.07.2023 по 12.08.2024 становить 877 грн 77 коп., сума інфляційного збільшення становить 1 261 грн 86 коп.

При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростував наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, відтак позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211 грн 20 грн.

Крім того, позивач у прохальній частині позову просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження реальності вказаних витрат до матеріалів справи долучено Договір №08062408 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 08.06.2024 та акт приймання-передачі наданих послуг. Вартість послуг виконавця за цим актом становить 7 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 128, 131, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення коштів задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за договором про надання послуг у сумі 26 500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) грн 00 коп., а також інфляційне збільшення у сумі1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 86 коп., та 3% річних у сумі 877 (вісімсот сімдесят сім) грн 77 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська