головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з січня 2022 року батьком без участі матері - ОСОБА_2 .

Свої вимоги заявник ОСОБА_1 мотивував тим, що він з 14 вересня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3 . Сімейне життя у нього з ОСОБА_2 не склалось, виявилось, що вони є людьми з різними характерами та поглядами на життя. Все це привело до того, що вони втратили почуття любові та поваги одне до одного, та фактично шлюбні відносини між ними припинені з січня 2022 року, спільне господарство не ведеться між ними з цього часу. В провадженні Святошинського районного суду міста Києва знаходиться їх спільна заява про розірвання шлюбу. Син, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з батьком у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , у якій створені всі належні умови для якісного проживання, виховання та відпочинку дитини. Матеріальне забезпечення, виховання та належні умови проживання для дитини здійснюється ним самостійно, мати у матеріальному забезпеченні дитини та її вихованні участі не приймає, він не ставив та не ставить питання про позбавлення її батьківських прав, оскільки вважає, що дитина має право на спілкування з матір`ю. Він не заперечує проти того, щоб за попередньою домовленістю з ним мати мала право приїздити в місце проживання дитини, або інше спеціально обумовлене ними місце, взяти дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її у визначений час у місце проживання.

Встановлення факту самостійного виховання сина є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів сина і його прав, як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, зокрема при зміні місця проживання, для виїзду закордон без отримання дозволу з боку матері, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2023 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року про залишення заяви без розгляду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова Д.А. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у своєму відзиві від 20 жовтня 2023 року ОСОБА_2 не заперечувала проти заяви, вона лише висловила своє невдоволення щодо звернення свого колишнього чоловіка з заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини - зазначила, що її обурює факт звернення її колишнього чоловіка ОСОБА_1 до суду із заявою, в якій він просить встановити факт самостійного утримання та виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без її участі.

Звертає увагу, що в судовому засіданні 29 липня 2024 року заявник ОСОБА_1 , його представники підтвердили обставини, викладені в заяві, просили заяву задовольнити. Заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала суду письмові пояснення, в яких зазначила про те, що не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 .

Також звертає увагу, що в судовому засіданні 29 липня 2024 року було допитано свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили, що саме заявник самостійно займається вихованням та утриманням сина - ОСОБА_3 , мати в утриманні та вихованні дитини участі не бере.

Вважає помилковими висновки суду про те, що питання щодо виконання батьками своїх обов`язків має вирішуватись в іншому порядку, передбаченому законом, не в окремому провадженні є помилковими, оскільки питання щодо місця проживання дитини вже вирішено, а заявник в даній судовій справі просить суд встановити факт, що має юридичне значення.

Вказує, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що формулювання вимог таким чином, аби вони співпадали з підставою звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, вказує на штучне створення обставин на шкоду щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є, з однієї сторони, безпідставним грубим обвинуваченням судом заявника та порушенням його честі і гідності, з іншої сторони - не впливають на вирішення судом вимог ОСОБА_1 . При цьому, суд плутає категорії «відстрочка» та «звільнення» від призову, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи.

Звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року про залишення заяви без розгляду була скасована. Суд апеляційної інстанції встановив, що встановлення факту самостійного утримання дитини не передбачає вирішення конфлікту між батьками або іншими особами щодо цього права, а отже відсутній спір про право.

16 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому вона просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Вказує, що визнає апеляційну скаргу, з урахуванням доповнень до неї та не заперечує проти встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з січня 2022 року батьком без участі матері - ОСОБА_2 .

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представники - адвокати Білінський Б.П. та Старовойтова Д.А. просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду (а.с.96-99, Т.2).

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судовим розглядом встановлено, що 14 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 вересня 2013 року (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29 січня 2019 року (а.с. 19).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями витягів з реєстру Київської територіальної громади від 1 вересня 2023 року (а.с. 11, 20).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7 від 27 жовтня 2023 року внесено інформацію про розірвання шлюбу на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року (а.с. 78-81).

30 жовтня 2023 року долучено заяву свідка ОСОБА_6 , яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком Д.В., який вказав, що він є приятелем ОСОБА_1 та дійсно підтверджує, що останній самостійно займається утриманням та виховання сина ОСОБА_7 , без участі матері ОСОБА_2 . Він є частим гостем за місцем проживання ОСОБА_1 з сином, дитина завжди сита, радісна, доглянута, батько має більш ніж достатню матеріальну можливість забезпечити дитину всім необхідним. Мати ОСОБА_2 виїхала кудись, поточне її місце перебування йому не відоме (а.с. 61).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні вказала, що ОСОБА_1 її син та з моменту народження ОСОБА_7 сім`я знаходилась на повному утриманні її сина. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перестали проживати сім`єю на початку 2022 року, ОСОБА_9 виїхала з країни. ОСОБА_7 перебуває на повному утриманні та вихованні батька ОСОБА_8 , вона з чоловіком допомагає йому по можливості, ОСОБА_9 не приймає участь у вихованні, не забезпечує дитину.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні вказав, що він близький друг сім`ї ОСОБА_10 , стосунки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 погіршились, вони перестали проживати разом, дитина залишилась на утриманні ОСОБА_8 та він сам виховує її.

На підтвердження факту самостійного утримання дитина ОСОБА_3 заявник надав: платіжні інструкції переказу коштів ФОП ОСОБА_11 (а.с. 62-70), платіжні інструкції (дитячі товари) (а.с. 71-77).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16, провадження № 14-573цс19.

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23 міститься висновок про те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки у таких справах існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком без участі матері було залишено без розгляду, однак в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року про залишення заяви без розгляду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд заяви по суті за наведених вище обставин.

Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви, керувався тим, що немає підстав для її задоволення, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Звернувшись до суду із заявою, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що саме він здійснює догляд за дитиною, створив для нього належні побутові умови для проживання, займається його вихованням, керуючись забезпеченням інтересів дитини, взявши до уваги його малолітній вік, проживання на цей момент з батьком у звичних для нього умовах.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до приписів ЦК України у момент народження фізичної особи у неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Відповідно до частини першої статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини без участі матері, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Як правильно враховано судом першої інстанції та не спростовується доводами апеляційної скарги, що неповнолітній ОСОБА_7 проживає разом з батьком, мати дитини ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, відсутні докази, що вона умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, а тому в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його ОСОБА_1 , без участі матері.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи матері дитини ОСОБА_2 про те, що вона підтримує доводи апеляційної скарги, визнає її та просить задовольнити заяву ОСОБА_1 , оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків вказує на неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 268, 374, 375, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба