Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

20.10.2023 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, у якій позивач просить:

- визнати недійсним іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08 від 17.01.2008 року, укладений з ПАТ «Український промисловий банк», внаслідок порушень вимог Закону під час укладання та виконання;

- вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №116-0201001/ФКВ-08, укладеного 17 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 17 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №116-0201001/ФКВ-08, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 85 000 доларів США строком на 300 місяців до 16 січня 2033 року, під придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14% річних.

В забезпечення виконання кредитного зобов`язання по договору №116-0201001/ФКВ-08, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08, за умовами якого позичальник ОСОБА_1 , передав в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,50 кв.м., жилою площею 17,50 кв.м., вартістю на момент передання в іпотеку 611 050 грн., однак відповідно до пункту 3.1 вищевказаного кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язаний передати в іпотеку однокімнатну квартиру.

Тобто сторони по справі, укладаючи кредитний договір №116-0201001/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року та іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08 від 17 січня 2008 року, керувалися певними вимогами та обставинами Закону України «Про іпотеку».

У 2021 році позивач дізнався, що ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за його кредитним та іпотечним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО».

При цьому, жодного повідомлення про відступлення права вимоги позивач не отримував, лише згодом на його запит було повідомлено про відступлення прав вимоги на користь Фінансової компанії.

Позивач посилається на те, що всупереч вимогам пункту 3 статті 18 Закону України «Про іпотеку», під час укладання договору іпотеки, в пункті 1.2 Договору іпотеки №116-0201001/Zфквіп-08 від 17.01.2008 року, в описі предмету іпотеки зазначено, що ОСОБА_1 передає трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,50 кв.м., жилою площею 17,50 кв.м., вартістю на момент передання в іпотеку 611 050 грн. Однак, відповідно до технічного паспорту квартири №69 та витягу з реєстру нерухомого майна від 26.02.2019 року, за вищевказаною адресою, така квартира є однокімнатною, змін та перепланувань не здійснювалось, тобто в договорі іпотеки пункті 1.2, в описі предмету іпотеки вказано інший предмет іпотеки, який не передбачений умовами договору основного зобов`язання, а саме кредитним договором №116-0201001/ФКВ-08 від 17.01.2008 року, тобто позивач вважає, що порушено суттєві вимоги, передбачені відповідно до закону України «Про іпотеку», а саме статтею 18. Таким чином, в договорі іпотеки вказаний предмет іпотеки не передбачений кредитним договором.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його права було порушено, в зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

20.10.2023 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.01.2024 року, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, та вирішено розгляд справи здійснювати у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) учасників справи.

Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

18.03.2024 до суду від представника відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним, проте в прохальній частині позивач просить не тільки визнати договір іпотеки недійсним, але й припинити виконання зобов`язань, що випливають із кредитного договору №116-0201001/ФКВ від 17 січня 2008 року, проте жодних підстав для визнання кредитного договору припиненим не наводить.

Всі аргументи позивача щодо визнання договору іпотеки недійсним зводяться тільки до одного аргументу, а саме до того, що відповідно до іпотечного договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира, а відповідно до технічного паспорту іпотечна квартира є однокімнатною. Однак, позивач не надає жодних доказів того, що дана квартира є однокімнатною та не долучає до матеріалів справи ані технічний паспорт, ані витяг з реєстру нерухомого майна. При цьому, позивач не заперечує, що особисто підписував вищезазначений договір іпотеки, та особисто надавав всю інформацію та документи про заставне майно.

Також представник відповідача вказав на те, що свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, що підтверджується клопотанням про винайдення компромісного рішення від 07.11.2023 року, яке позивач направив ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО», в якому останній визнає, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» стала новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором №116-0201001/ФКВ від 17.01.2008 року.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надійшло.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 17 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №116-0201001/ФКВ-08, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 85 000 доларів США строком на 300 місяців до 16 січня 2033 року, під придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14% річних (п. 1 Кредитного договору).

В забезпечення виконання кредитного зобов`язання по договору №116-0201001/ФКВ-08, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08.

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору, іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя за Кредитним договором № 116-0201001-1/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року (а також будь-якими змінами та доповненнями до нього, в тому числі стосовно зміни процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо0, укладеним між Іпотекодержателем і Іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю до 16 січня 2033 року повернути кредит у розмірі 85 000 доларів США 00 центів, сплатити проценти за користування ним у розмірі 14 % річних та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором.

Іпотекою за цим Договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування:

- штрафних санкцій, передбачених цим Договором;

- витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за Основним зобов`язанням і зверненням стягнення на Предмет іпотеки;

- витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки;

- витрат на страхування Предмета іпотеки;

- збитків, завданих порушенням Основного зобов`язання чи умов цього Договору.

Згідно п. 1.2 Іпотечного договору, предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 46,50 кв.м., жилою площею 17,50 кв.м.

Встановлено, що 20.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК», як Первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО», як Новим кредитором, було укладено договір № 2290/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор у відповідності до вимог ст. 512 ЦК України передав свої права шляхом відступлення права вимоги, а Новий кредитор прийняв всі права вимоги і став Новим кредитором, зокрема за кредитним договором №116-0201001-1/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року та Іпотечним договором №116-0201001/Zфквіп-08 від 17 січня 2008 року, що підтверджується Реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (Додаток №1 до Договору № 2290/К про відступлення прав вимоги від 20.07.2020).

Отже, ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було відступлено право вимоги по всім зобов`язанням, пов`язаних з кредитним договором №116-0201001-1/ФКВ-08 від 17.01.2008 та його забезпеченнями ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО».

Звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, позивач просить:

- визнати недійсним іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08 від 17.01.2008, укладений з ПАТ «Український промисловий банк», внаслідок порушень вимог Закону під час укладання та виконання;

- вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №116-0201001/ФКВ-08, укладеного 17 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні, визначені Главою 47 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Як передбачено у ч.ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку") встановлено, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 посилається на те, що іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08 від 17.01.2008, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 є недійсним, оскільки в договорі іпотеки вказаний предмет іпотеки не передбачений кредитним договором, а саме відповідно до іпотечного договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира, а відповідно до технічного паспорту іпотечна квартира є однокімнатною.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу в підтвердження зазначеного. Технічний паспорт та витяг з реєстру нерухомого майна в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно з ст. 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що Договір іпотеки №116-0201001/Zфквіп-08 від 17.01.2008 року, має бути визнаний недійсним.

Позивачем в свою чергу не надано обґрунтувань, належних та допустимих доказів на підтвердження підстав і можливості визнання іпотечного договору недійсним, а також доказів щодо порушення його прав та інтересів відповідачем.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним іпотечного договору з мотивів, наведених стороною позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним іпотечного договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

При цьому, позивач також просить вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №116-0201001/ФКВ-08, укладеного 17 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Разом з тим, жодних підстав для визнання кредитного договору припиненим не наводить.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).

Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.

Суд звертає увагу на те, що свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконано, що підтверджується клопотанням про винайдення компромісного рішення від 07.11.2023, яке позивачем було направлено ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО», в якому останній визнає, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» стала новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором №116-0201001/ФКВ від 17.01.2008.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Так, у поданому до суду відзиві на позовну заяву, представник відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО» просить стягнути з позивача ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 (справа № 640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, представником відповідача до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано:

- копію договору про надання правової допомоги №3, укладеного 15.06.2023 року між адвокатом Дейко Є.А. та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО»;

- копію ордеру від 13.03.2024 серії СВ № 1081327;

- орієнтовний розрахунок витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Всупереч вищезазначеному, суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Акту приймання-передачі виконаних робіт, що містить детальний опис робіт та їх детальний розрахунок.

Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу.

Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20).

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 6, 11, 15, 16, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 572, 575, 598, 599, 626 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.07.2024.

Суддя О.М. Букіна