Справа № 153/466/24
Провадження №22-ц/801/1272/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач :Ковальчук О. В.
УХВАЛА

24 травня 2024 рокуСправа № 153/466/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Сопруна В. В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Ямпільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2024 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області позовну заяву ОСОБА_2 повернуто позивачу. Попереджено ОСОБА_2 про недопустимість зловживання процесуальними правами, що може бути підставою для застосування до заявника заходів процесуального примусу, передбачених главою 9 ЦПК України.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід повернути особі, яка її подала, з огляду на таке.

У тексті апеляційної скарги ОСОБА_2 використовує лексику, яка не притаманна для написання ділових документів (зокрема апеляційних скарг), а саме він не просить, а вимагає від апеляційного суду скасувати незаконну ухвалу суду першої інстанції, забороняє звертатись до нього як до фізичної особи, зазначає, що він жодним чином не висловлював (і не мав на меті висловлювати) на адресу фізичної особи в статусі «суддя» ОСОБА_3 будь-яких образ, нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів, які виходять за межі нормальної та легітимної критики, однак при цьому цитує частину тексту оскаржуваної ухвали, а саме: «позивач неодноразово використовує висловлювання на адресу судді Ямпільського районного суду Вінницької області, які виходять за межі нормальної, коректної та легітимної критики, зокрема такі: «… без підпису фізичної особи в статусі «суддя» ОСОБА_4 юридичної особи, суб`єкта господарювання з назвою «ЯМПІЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД», «…фізична особа ОСОБА_4 в статусі «суддя» з вищою юридичною освітою…», «…фізична особа ОСОБА_4 в статусі «суддя» чомусь впевнена, що має право ігнорувати мою однозначну ЗАБОРОНУ звертатися до мене як до фізичної особи, про що я зазначив у своєму позові, чим беззаперечно вводить себе у безчестя», «…фізична особа ОСОБА_4 в статусі «суддя» з вищою юридичною освітою, зловживає своїм дискреційним правом щодо вирішення мого клопотання про звільнення від сплати судового збору за відсутності будь-якого ДОХОДУ, чи вводить себе у безчестя», «Забороняю звертатися до мене як до фізичної особи!!! Забороняю! Тільки тупий баран, дебіл або імбецил не зрозуміє що від нього вимагається».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. ч. 1-2, 4 ст. 44 ЦПК України).

Наведений у ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 3 ст. 44 ЦПК України).

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у ч. ч. 3, 4 ст. 44, п. 1 абз. 2 ч. 4 ст. 135, ч. 9 ст. 141, ч. 1 ст. 143, п. 5 ч. 1 ст. 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства», заява № 17101/90, § 65).

На підставі викладеного вище апеляційний суд вважає, що дії ОСОБА_2 , які полягають у: відтворенні ним в апеляційній скарзі образливих висловлювань щодо судді суду першої інстанції, які він викладав у заяві, що подав до суду першої інстанції, зазначенні того, що він не висловлював (і не мав на меті висловлювати) будь-яких образ, нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів, які виходять за межі нормальної та легітимної критики, щодо цього судді мають глузливий, зневажливо-знущальний характер, оскільки він повторно виносить на загал такі висловлювання; вимаганні від апеляційного суду скасувати незаконну ухвалу суду першої інстанції та встановленні заборони апеляційному суду звертатись до нього як до фізичної особи становлять очевидну неповагу до суду, не спрямовані на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, виходять за межі наданих йому процесуальних прав, а також за межі наданих йому прав, визначених ст. 34 Конституції України, оскільки така особа не має права вимагати від апеляційного суду та/чи встановлювати йому якісь заборони, оскільки суд діє на підставі норм, визначених законом, а ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачає, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, свідчать про зухвалість та явне небажання останнього подати належним чином оформлену апеляційну скаргу, зміст якої був би прийнятним та відповідав засадам цивільного судочинства, враховуючи, що в оскаржуваній ухвалі він був попереджений про можливість застосування до нього заходів процесуального примусу, передбачених главою 9 ЦПК України, у випадку зловживання ним процесуальними правами, тобто він був обізнаний про свій обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами, а тому суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених ч. 9 ст. 203 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання названих дій ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами та повернення йому апеляційної скарги на ухвалу Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Водночас, апеляційний суд вважає, що з метою запобігання зловживанню в подальшому ОСОБА_2 його процесуальними правами необхідно застосувати до нього заходи процесуального примусу, зокрема стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3 028 грн.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3 028 грн.

Керуючись ст. ст. 44, 143, 148, 259, 260, 381 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати, що звернення ОСОБА_4 з апеляційною скаргою на ухвалу Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на вказану ухвалу суду повернути скаржнику.

Застосувати до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3 028 грн. та стягнути з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

В. В. Сопрун