ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 травня 2024 року

м. Харків

справа № 643/11611/23

провадження № 22-ц/818/1661/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року, ухвалене суддею Задорожною А.М., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обгрунтування позову зазначає, що з 07 листопада 2015 року вона працювала в ХНУВС на посаді доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4, відповідно до Наказу ХНУВС №223 о/с від 11 грудня 2015 року, а з 29 серпня 2016 року на посаді доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4, відповідно до Наказу ХНУВС №250 о/с від 20 вересня 2016 року. З 31 липня 2023 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до Наказу ХНУВС №364 о/с від 28 липня 2023 року. У вказаний період роботи на посаді доцента вона, відповідно до частини 6 статті 6 Закону України «Про відпустки» та Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. №346, мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів. Крім того, як матері двох дітей віком до 15 років, відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» та ст.182-1 КЗпП України їй надається щорічна додаткова соціальна оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів. Частина відпусток за період роботи в ХНУВС на посаді доцента з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2023 року на момент звільнення нею використана не була. За наданими відповідачем витягами з Наказів ХНУВС №182 о/с від 08 липня 2016 року, №186 о/с від 14 червня 2017 року, №269 о/с від 10 липня 2018 року, №257 о/с від 02 серпня 2019 року, №57 о/с від 11 лютого 2020 року, №174 о/с від 17 червня 2020 року, 234 о/с нею було повністю використано основні щорічні відпустки тривалістю 56 днів за 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 роки. Невикористаними залишились частини щорічних основних відпусток: за 2019-2020 тривалістю 23 дні; за 2020-2021 тривалістю 29 днів; за 2021-2022 тривалістю 32 дні; за 2022-23 тривалістю 56 днів. Крім того, нею було використано право на соціальну додаткову відпустку як матері двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів за 2017 рік та за 2018 рік. Невикористаними залишились дні соціальної додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років за такі роки: за 2015 рік тривалістю 10 днів; за 2016 рік тривалістю 10 днів; за 2019 рік тривалістю 10 днів; за 2020 рік тривалістю 10 днів; за 2021 рік тривалістю 10 днів; за 2022 рік тривалістю 10 днів; за 2023 рік тривалістю 10 днів. Останнім робочим днем був день звільнення 31 липня 2023 року. В день звільнення їй було видано трудову книжку, проте відповідач не здійснив виплату належних їй сум при звільненні, а саме компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні. У ознайомленні із текстом наказу про звільнення їй було усно відмовлено з посиланням на його неготовність. У наданні інформації щодо кількості днів невикористаних відпусток також було усно відмовлено. 04 серпня 2023 року ХНУВС перерахував 28 573,50грн. компенсації за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки. Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані нею дні щорічних відпусток за 2019-2020 роки в кількості 23 дні, 2020-20221 роки в кількості 29 днів, 2021-22 роки в кількості 32 дні, а всього 84 дні. Також відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів. Таким чином, загальна кількість днів невикористаних нею щорічних основних відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за період з 07 листопада 2015 по 31.08.2023 в кількості 154 дні не компенсована роботодавцем, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Просить суд:

стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ на її користь компенсацію за невикористані 154 дні відпусток в розмірі 97 611, 36грн.;

стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ на її користь середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 137 306, 40грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 154 дні відпустки в розмірі 97 611,36гн.

Стягнуто з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 137 306,40грн.

Стягнуто з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2 680,75гн.

В апеляційній скарзі Харківський національний університет внутрішніх справ в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвали нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до наказів Харківського національного університету внутрішніх справ позивач повністю використала належні їй дні основної відпустку за період з 2015 по 2021 роки.

Що стосується відпустки за 2021-2022 року то вона була надана позивачці у кількості 24 днів через те, що 24 лютого 2022 року у зв?язку із військовою агресією Російської Федерації про України було Указом Президента України №64/2022 було введено воєнний стан, який продовжений до теперішнього часу. Зазначає, що на період дії воєнного стану тривалість основної відпустки обмежено 24 календарними днями. У зв?язку із чим підстав для стягнення залишку у 32 календарних дні не вбачається.

Посилання позивачки на недійсність наданих відповідачем наказів є безпідставними, оскільки останні у встановленому законом порядку позивачем не оскаржені та не скасовані.

Що стосується стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, то позивачкою не було повідомлено відповідача про наявність у неї права на таку відпустку, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що наданий відповідачем наказ №299 від 21 липня 2021 року суперечить іншим наявним в матеріалах справи доказами, зокрема бухгалтерським відомостям про її доходи та розклад занять ХНУВС. Інші накази нею не заперечувались.

Звертає увагу на те, що відповідач зобов?язаний вести облік відпусток, а тому у неї не було обов?язку звертатися до роботодавця з вимогою про виплату їй належних платежів при звільнені.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних ОСОБА_1 сум при звільнені, а саме компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (84 дні) та додаткової відпустки (70 днів), а тому з останнього підлягає стягненню компенсації за вказані невикористані дні відпусток, яка згідно наведеного позивачем розрахунку становить 97 611,36грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені 137 306,40грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із ХНУВС та працювала на посаді доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4, що підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 (а.с.15-17).

Наказом ХНУВС №364 о/с від 28 липня 2023 року по особовому складу ОСОБА_1 , доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4 Харківського національного університету внутрішніх справ, звільнено за власним бажанням, у зв`язку із виходом не пенсію (ст.38 КЗпП України), 31 липня 2023 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 56 днів (а.с.19).

Згідно повідомлення про нараховану суму належну працівнику при звільненні ХНУВС від 26 жовтня 2023 року №4/622-д ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням 31 липня 2023 року була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку 56 днів у розмірі 28 573, 50 грн (а.с.20).

Згідно довідки ОщадБанку зарахування заробітної плати за липень 2023 року 04.08.2023 ОСОБА_1 було перераховано відповідачем 28 573, 50 грн компенсації за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 рік.

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу позову, посилається на те, що відповідачем не було здійснено виплату належних їй сум про звільнені, а саме компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (84 дні) та додаткової відпустки (70 днів), а усього 154 дні, у зв?язку з чим вона має право на її стягнення в судовому порядку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Відповідач у свою чергу заперечує проти задоволення позову посилаючись на те, що при звільнені ними було здійснено розрахунок із відповідачем, в тому числи компенсації за невикористану частину відпустки 56 днів., а не за 154 дня, як помилково вважає позивач.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як зазначалось вище з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із ХНУВС та працювала на посаді доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4

Так, відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному постановою Кабінетом Міністрів України від 14 квітня 1997 р. №346.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки», в редакції на момент звільнення позивача, одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Ця відпустка надається за календарний рік, а не за відпрацьований робочий рік. Вона може бути використана працівником у будь-який час протягом календарного року незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини.

Якщо працівник, що має право на цю відпустку, з яких-небудь причин не скористався цим правом за декілька попередніх років, він може використати цю відпустку пізніше. На це вказує і Мінсоцполітики в листах від 20 вересня 2013 року №807/13/155-13 і від 12 травня 2015 року №256/13/116-15, підкреслюючи, що строк давності, після якого втрачається право на додаткову відпустку на дітей, чинним законодавством не встановлений.

Згідно позовної заяви предметом розгляду є стягнення грошової компенсації за невикористані 154 дні нараховані за період з 2019-2020 роки, 2020-2021року, 2021-2022 року.

Так, матеріали справи свідчать та не заперечується учасниками справи, що згідно наказу ХНУВС від 04 серпя 2020 №234 о/с по особовому складу вважати в частині щорічної основної відпустки за 2019-2020 рік ОСОБА_1 з 20 липня по 21 серпня 2020 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.59). Тобто використано 33 дня з 56 днів основної відпустки. Залишок 23 дня.

Згідно наказу ХНУВС від 28 липня 2022 №280 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2021-2022 рік ОСОБА_1 з 23 липня по 15 серпня 2022 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.56). Тобто використано 24 дні із 56 днів основної відпустки. Залишок 32 дня.

Також в матеріалах справи наявна копія наказу ХНУВС від 21 липня 2021 року №299 о/с по особовому складу вважати в невикористаній частині щорічної основної відпустки за 2019-2020 рік ОСОБА_1 з 11 червня по 05 липня 2021 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати.

Вважати в щорічній основній відпустці за 2020-2021 рік ОСОБА_1 з 06 липня по 31 серпня 2021 з виплатою розрахунків по відпускних у термін виплати заробітної плати (а.с.60).

Разом з тим, вказаний наказ позивачем заперечується, його оригінал в матеріалах справи відсутній та відповідачем не надається. Зазначаючи при цьому, що за період 2020-2021 рік у неї залишилось 29 днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4, 5, 6 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається із копії наказу ХНУВС від 21 липня 2021 року №299 о/с, який міститься в матеріалах справи (а.с.60), він належним чином не посвідений, його оригінал в матеріалах справи відсутній та відповідачем ані для огляду, ані для залучення до матеріалів справи останнім не надавався.

З урахування викладеного, колегія суддів погоджується із доводами позивача щодо відсутності правових підстав для його прийняття апеляційним судом в якості доказу.

Посилання відповідача на те, що особова справа позивача була знищена 24 лютого 2024 року у зв?язку із віськовою агресією Російської Федерації проти України, не звільняє відповідача від обов?язку подавати до суду копії доказів посвідчених належним чином.

Твердження відповідача про те, що оскільки тривалість основної відпустки було обмежено 24 календарними днями за поточний робочий рік, у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану, які були використані позивачем згідно наказу від 28 липня 2022 року №280о/с, тому відсутні правові підстави виплати грошової компенсації за невикористану частину основної відпустки 32 календарних дні (56 24) є помилковими.

Як вже зазначалось вище Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

Отже, з викладеного вбачається, що діючим законодаством лише обмежено на період дії воєнного стану максимальну тривальність основної відпустки. При цьому, положення вказаної статті не звільняє роботодавця від обов?язку виплати працівникові грошової компенсації за невикористану частину основної відпустки при звільнені.

Таким чином, на день звільнення у позивача залишилось 84 дня невикористаної частини основної відпустки.

Що стосується додаткової відпустки, то колегія суддів зазначає наступне.

З автобіографії ОСОБА_1 , яка містилася у особовій справі, вбачається, що до складу сім`ї останньої, серед інших входять син ОСОБА_2 , 2009 року народження, донька ОСОБА_3 , 2015 року народження.

З анкети ОСОБА_1 , яка містилася у особовій справі, вбачається, що у п.14 Ваші родичі вказано, серед інших, син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В особовій картці ОСОБА_1 , зазначено, що вона не одружена і має двох дітей: ОСОБА_2 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження. Зазначене також підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с.13-14).

Згідно інформації Департаменту з інспекційної роботи №222/0/226-24 від 16.01.2024 за період роботи з 01.02.2021 по 01.02.2022 в Департаменті територіального контролю земельних відносин Харківської міської ради відпустка як батькові, яких має двох дітей віком до 15 років ОСОБА_3 не надавалась, компенсація за дану відпустку не виплачувалася.

Згідно довідки №1 від 09.01.2024 ОСОБА_3 за 2023 та 2023 роки не скористався правом на додаткову соціальну відпустку працівникам, які мають двох і більше дітей віком до 15-ти років згідно ст.19 Закону України «Про відпустки».

Таким чином, з викладеного вбачається, що позивачка мала право на отримання додаткової відпустки тривалістю 10 календарних днів, як особа яка має двох неповнолітніх дітей.

Позивач зазначає, що невикористаною залишалась додаткова відпустка за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Посилання відповідача на те, що позивачка їх не повідомила про наявність у неї права на отримання додаткової соціальної відпустки спростовуються відомостями, які містяться в особовій картці ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, позивач працювала на посаді доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4 ХНУВС з 07.11.2015 по 31.07.2023. Останнім робочим днем був день звільнення 31 липня 2023 року. В день звільнення відповідач не здійснив виплату належних ОСОБА_1 сум при звільненні, а саме компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні.

Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані ОСОБА_1 дні щорічних відпусток за 2019-2020 рік в кількості 23 дні, 2020-20221 рік в кількості 29 днів, 2021-2022 рік в кількості 32 дні, а всього 84 дні. Також, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані позивачкою дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів.

Отже, при звільненні позивача, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічних відпусток, а також дні додаткової відпустки, як працівнику, яка має дітей, однак такої виплати не здійснив.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не обмежив дію безпосередньо цієї норми на період воєнного стану. Тому вона є чинною, а отже право працівника на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки під час воєнного стану не скасовано.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку виплата компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Колегія суддів погоджується із наведеним позивачем розміром компенсації за невикористану щорічну відпустку 97 611, 36 грн., оскільки розрахунок здійснений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

При цьому відповідач не довів відсутність підстав для стягнення на користь позивача компенсації невикористаної нею відпустки на дітей, і власних розрахунків розміру такої компенсації не надав.

Крім того, відповідач має виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Визначення середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється за останні 2 календарні місяці роботи.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/ годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_1 №4/857-д від 27.09.2023 її заробітна плата за червень та липень 2023 року складала 35 143, 50 грн (17 571, 75*2). Кількість робочих днів в червні 2023 року 22 дні, в липні 21 день. Всього за червень-липень 2023 року 43 робочих дні. Відповідно, середньоденна заробітна плата складає 817, 30 грн (35 143, 50/43). Затримка у виплаті відповідачем належних ОСОБА_1 сум при звільненні, станом на момент подання уточненої позовної заяви 15 січня 2024 року, складає 168 днів. Таким чином, розмір стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні складає 137 306, 40грн.

Стороною відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували надані стороною відповідача розрахунки розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, чи докази які б свідчили про неправильність обчислення таких розрахунків.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова