Справа № 638/5997/24
Провадження № 2-о/638/159/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Кассіч Н. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області про встановлення факту що має юридичне значення, -

встановив:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви вказує, що вона народилась у м. Кисловодськ, колишнього СРСР, приїхала до м. Харкова у 1986 році, навчалась у Харківському інституті громадського харчування, з 12 серпня 1991 року почала працювати буфетницею у школі № 28 м. Полтави. Проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Заявниця має паспорт громадянина СРСР з вкладишем, відміткою про громадянство рф. Отримала посвідку на постійне проживання, яку потім двічі обмінювала. Позивачка в усному порядку зверталась до ГУДМС у Харківській області з питання отримання громадянства України, де їй надали роз`яснення та рекомендації з даного питання, надано пораду встановити факт постійного проживання на території України.

У зв`язку з чим заявниця просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

09 квітня 2024 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкриття провадження у справи, призначено судове засідання.

Заінтересованою особою, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, подано відзив на заяву, у якому вказано, що питання стосовно переліку документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними врегульованого Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України №215 від 27.06.2011. Проте, як вбачається з заяви ОСОБА_1 , сама заява не містить жодних посилань на положення статті 3 Закону України «Про громадянство України», яка регулює питання визначення належності до громадянства України.

Положеннями п. 8, 33 Порядку №215 встановлено, що заявник має довести факт постійного проживання на території України, таким документом є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України. ОСОБА_1 з питань належності/набуття громадянства України не зверталась, паспортом громадянина України зразка 1994 року не документувалась. Більш того, ОСОБА_1 , як громадянка РФ, отримала у консульстві рф у м. Харкові паспорт громадянина рф для виїзду за кордон, також була тричі документована посвідкою на постійне проживання в Україні, чинна на даний час. Оскільки ОСОБА_1 перебуває у громадянстві РФ, то вказане виключає можливість застосувати положення ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Разом з тим, вона має підстави набути громадянство України за територіальним походженням. У зв`язку з чим представник заінтересованої особи просив відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заяву, просила задовольнити, з підстав, викладених у ній.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти заяви, просила відмовити у її задоволенні, з підстав, викладених у ній.

Суд, вислухавши заявника, представника зацікавленої особи, дослідивши матеріали заяви, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кисловодськ колишнього СРСР, була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 . В подальшому до даного паспорта було вклеєно вкладиш серії НОМЕР_2 від 09.07.1997 щодо належності ОСОБА_1 до громадянства рф на підставі ст. 13 ч. 1 закону РСФСР «Про громадянство РСФСР».

Також ОСОБА_1 як громадянка рф була документована Головним управлінням ДМС у Харківській області посвідками на постійне проживання в Україні: 22.09.1999 серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 від 06.03.2006, № ІН083025 від 18.03.2015 (чинна на даний час).

З 1986 року по червень 1991 року ОСОБА_1 навчалась у Харківському інституті громадського харчування, після закінчення якого з серпня 1991 року почала працювати буфетницею у школі № 28 м. Полтави. Заявниця з 1989 по 2013 роки перебувала у шлюбі, має сина, народженого на території України.

Згідно з відмітками у паспорті та проставлених у ньому штампів ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання 25.06.1991 по АДРЕСА_2 . Після цього заявниця була зареєстрована 21.01.1992 по АДРЕСА_3 , рф, звідки знята з реєстрації постійного проживання лише 06.05.1998 року.

Також заявниця посилається на те, що зверталась до ГУДМС у Харківській області з питання щодо отримання громадянства України, проте до заяви про встановлення факту постійного проживання в Україні не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаного.

Оцінивши всі доказі в сукупності, дослідивши матеріали справи та вислухавши доводи сторін у справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктами 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

За правилами ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень № 215 (далі Порядок) від 27.06.2011 врегульоване питання стосовно переліку документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними.

Так, пункт 44 вказаного Порядку передбачає, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проте, звертаючись до суду з заявою про встановлення факту громадянства України ОСОБА_1 вважає, що вона є громадянкою України, на підставі ст. 3 ЗУ «Про громадянство України».

Разом з тим, питання стосовно розгляду заяв про належність до громадянства віднесено до компетенції саме органів міграційної служби, що передбачено розділ 1 п. 2 Порядку №215 - Заяви з питань громадянства оформлюються: про прийняття до громадянства України та про вихід з громадянства України - на ім`я Президента України; про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи; про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.

Отже, питання, які стосуються заяв про належність до громадянства віднесено до компетенції органів міграційної служби України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується заявницею у судовому засіданні, що ОСОБА_1 є громадянкою РФ, отримала посвідку на постійне проживання на території України. Також має чинний паспорт громадянина рф для виїзду за кордон.

Посилання заявниці на ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» як на підставу щодо отримання громадянства України суд вважає помилковими, оскільки зазначені положення в цій статті стосуються осіб, які перебували у громадянстві СРСР. А оскільки ОСОБА_1 є громадянкою РФ, то зазначене виключає можливість застосування до неї положення ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Правова сутність положень статті 3 Закону України «Про громадянство України» виключає можливість перебування особи в громадянстві інших держав.

Окрім того, при звернені до суду ОСОБА_1 не надано достатніх доказів на підтвердження заяви про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року. Так, свідоцтво про право власності на житло не може свідчити про належність до громадянства України, оскільки чинним законодавством України визначено інший перелік документів для підтвердження громадянства України.

Довідка про присвоєння РНОКПП та відмітка у посвідченні особи про громадянство України не є підтвердженням громадянства, оскільки вказані документи видані органами, не наділеними правом на вирішення питання про надання громадянства України, окрім того, довідка про присвоєння РНОКПП необхідна для обліку у фіскальних органах, при цьому вона не встановлює особу чи належність до громадянства України. Реєстрація місця проживання на території України, а саме міста Харкова також не може свідчити про набуття громадянства України.

У разі відмови територіального органу Державної міграційної служби України у задоволенні клопотання про набуття громадянства України, особа вправі оскаржити таке рішення суб`єкта владних повноважень у суді адміністративної юрисдикції.

Оскільки заявниця не зверталась до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою стосовно громадянства України, на заявницю не поширюється дія ч. 1. ст. 3 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку із уже визначеною заявницею належністю до громадянства рф, суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 9-13, 19, 258, 259, 263-268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області про встановлення факту що має юридичне значеннязалишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 24 травня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Т. В. Штих