ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/889/24 Справа № 204/2515/23 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Данильченка Михайла Сергійовича

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі із відповідачем, спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів подружжя набуло у власність 4 гаражі в Автогаражному кооперативі ЮЖНИЙ-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: гараж № НОМЕР_1 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 10 листопада 2020 року; гараж № НОМЕР_2 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; гараж № НОМЕР_3 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; гараж № НОМЕР_4 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23 1, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року, право власності на які було зареєстровано за відповідачем.

Вважає дане нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте, в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з даним позовом та просити суд здійснити поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя гаражів, які розташовані в Автогаражному кооперативі «ЮЖНИЙ-2», за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 10 листопада 2020 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_2 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_3 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_4 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23 1. право власності зареєстровано 17 березня 2021 року.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя гаражів, які розташовані в Автогаражному кооперативі «ЮЖНИЙ-2», за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 10 листопада 2020 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_2 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_3 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_4 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23 1. право власності зареєстровано 17 березня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційний розміру задоволених позовних вимог у розмірі 644,37 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки спірне майно відповідно до положень статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, добровільно сторони не домовилися, яке майно залишається кожному з них й частки майна дружини та чоловіка є рівними, за таких обставин необхідно розділити спільне майно на дві рівні частини, визнавши право приватної власності на нерухоме майно по 1/2 частині за кожним з ним.

Не погодившись з таким рішення суду, представник ОСОБА_1 адвокат Данильченка М.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що визначений судом першої інстанції спосіб та порядок поділу майна, по суті не вирішує спір між сторонами у справі, тим саме вийшов за межі заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2011 року, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року.

За час спільного проживання подружжя придбало на ім`я відповідача нерухоме майно, а саме: гараж № НОМЕР_1 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 10 листопада 2020 року; гараж № НОМЕР_2 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; гараж № НОМЕР_3 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року; гараж № НОМЕР_4 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23 1, право власності зареєстровано 17 березня 2021 року, які знаходяться в Автогаражному кооперативі «ЮЖНИЙ-2», за адресою: АДРЕСА_1 .

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до положень частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За правилами статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06 лютого 2018 року 61-2446св18, 07 лютого 2018 року у справі 61-524св18, 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Таким чином, у даній справі, спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване окремо за позивачем та окремо за відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що спірне майно відповідно до статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу й оскільки сторони добровільно не домовилися, яке майно залишається кожному з них, а частки нерухомого майна дружини та чоловіка є рівними, а тому спільне нерухоме майно слід розділити на дві рівні частини, визнавши право приватної власності на нерухоме майно по 1/2 частині спірного нерухомого майна за кожним.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та не застосував положення частини першої статті 71 СК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сторони у справі не досягли згоди між собою стосовно поділу спільного нерухомого майна набутого за час перебування у шлюбі, а тому спірне майно підлягає поділу саме шляхом визнання права власності на нерухоме майно по 1/2 частині за кожним із подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив частково позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Данильченка Михайла Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна