Справа № 515/1065/24
Провадження № 2/513/925/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, суд, -

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2024 року позивач через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги обґрунтувала таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно: на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,30 га, в межах Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 029334, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 08 серпня 2003 року; житловий будинок АДРЕСА_1 , належний спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 23 березня 1998 року, та на земельну ділянку для його будівництва та обслуговування, площею 1,000 га, належну на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 481313, виданого Татарбунарською міською радою 17 листопада 2010 року. За життя 03 серпня 2016 року ОСОБА_3 залишила заповіт, яким заповіла усе своєї майно, де воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі на все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме право, позивачу у справі. Матір позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступного дня о 04 годині 24 лютого 2022 року почалось повномаштабне вторгнення окупаційних військ Російської Федерації на територію України. На той час позивач, хоч і зареєстрована в с.Городківка Тульчинського району Вінницької області, фактично проживала в м. Ірпінь Бучанського району Київської області. Дізнавшись про смерть матері, позивач мала намір поїхати до неї. Однак, почалися активні бойові дії і вона не змогла виїхати на поховання. Її сім`я постійно сиділа у підвалі під обстрілами та після деокупації м. Ірпінь вона з родиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччина через страх за своє життя, де постійно проживає по теперішній час. Позивач завагітніла, у неї була дуже тяжка вагітність та через стреси була загроза викидню, у лікарні рекомендували менше рухатися, щоб зберегти життя дитині. ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Берлін позивач народила доньку ОСОБА_4 . Після того, як позивач змогла попасти до Українського консульства в м.Берліні 28 лютого 2024 року, чергу куди було потрібно займати за півроку, одразу виготовила довіреність на ім`я представника ОСОБА_2 на ведення спадкової справи після смерті матері. Далі через свого представника звернулася до Саратської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та непідтвердження факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Наведені вище обставини, на думку позивача, є поважними причинами для пропуску нею строку на прийняття спадщини. Враховуючи викладене, просить суд визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини та надати додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю у шість місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області О.А.Дем`янової від 02 липня 2024 року справу передано для розгляду Саратському районному суду Одеської області.

Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та призначено підготовче засідання; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, місце та час розгляду справи. До суду представник позивача направив заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Логінов О.Г. також, будучи повідомленим про день та час розгляду справи належним чином та завчасно, у судове засідання не з`явився, позовні вимоги визнав повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Положенням ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», за якими, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно зі ст.82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Відповідачем до суду було направлено письмову заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Суд приймає до уваги таку заяву відповідача, не вбачає підстав вважати, що визнання відповідачем позову є не добровільним чи умовним, суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи та матеріали нотаріальної справи №121/2024, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, підлягають задоволенню з огляду таке.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області у віці 70 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), актовий запис про смерть №103 від 01 березня 2022 року, вчинений Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса).

Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно: на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,30 га, в межах Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 029334, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі розпорядження від 08 серпня 2003 року № 308/А; житловий будинок АДРЕСА_1 , належний спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 23 березня 1998 року, виданого Татарбунарською Радою народних депутатів, та на земельну ділянку для його будівництва та обслуговування, площею 1,000 га, належну на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 481313, виданого Татарбунарською міською радою 17 листопада 2010 року на підставі рішення Виконкому Татарбунарської міської ради від 21 травня 1998 року №122 із змінами згідно РС №616-V від 15 жовтня 2009 року.

За життя ОСОБА_3 03 серпня 2016 року залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирілу О.П. та зареєстрованого у реєстрі за №1023, яким заповіла усе своєї майно, де воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі на все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме право, ОСОБА_5 . Про зміну прізвища позивача з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » свідчать копія рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2025 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , копія свідоцтва серії НОМЕР_2 про шлюб ОСОБА_5 з гр. ОСОБА_9 02 лютого 2022 року, актовий запис № 44, вчинений Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ).

Факт родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем підтверджується також і копією свідоцтва про народження позивача ОСОБА_10 серії НОМЕР_3 , виданого Відділом ЗАГСу м Татарбунари Одеської області 11 грудня 1984 року на підставі актового запису № 234, батьки: ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та копією свідоцтва серії НОМЕР_4 , виданого на підставі актового запису № 10 від 08 червня 2008 року Виконкомом Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області, про шлюб гр. ОСОБА_10 з гр. ОСОБА_8 .

Згідно з копією спадкової справи №121/2024, інші спадкоємці відсутні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

07 червня 2024 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д.Ю. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальних дій видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та непідтвердження факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого цією статтею, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2021 року у справі № 369/6254/19-ц зазначено, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Тобто, після смерті ОСОБА_3 23 лютого 2022 року останнім днем визначеного законом строку прийняття спадщини було 23 серпня 2022 року.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 24 січня 2020 року у справі № 192/1663/17 (провадження № 61-7193св19), від 03 лютого 2023 року у справі № 521/8872/22 (провадження № 61-12812св22).

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 703/1560/17 (провадження № 61-7643св18), від 11 листопада 2020 року у справі №750/262/20 (провадження № 61-14038св20),

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

Судова практика Європейського суду з прав людини передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства.

Як на поважність причин пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, позивач посилається на те, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступного дня о 04 годині 24 лютого 2022 року почалось повномаштабне вторгнення окупаційних військ Російської Федерації на територію України. На той час позивач, хоч і зареєстрована в с.Городківка Тульчинського району Вінницької області, фактично проживала в м.Ірпінь Бучанського району Київської області, де почалися активні бойові дії. На підтвердження проживання у м.Ірпінь Бучанського району Київської області позивачем надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на підставі актового запису № 44, з якого вбачається, що 02 лютого 2022 року ОСОБА_1 уклала шлюб з гр. ОСОБА_9 у Ірпінському відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався, який діє на час розгляду справи. Одним із напрямів, якими просувалися російські війська, було місто Ірпінь Бучанського району Київської області, з 24 лютого по початок квітня 2022 року відбувалися бойові дії у Київській області.

Заявник зазначила, що сім`я постійно сиділа у підвалі під обстрілами та після деокупації м.Ірпінь вона з родиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччина через страх за своє життя, де постійно проживає по теперішній час. Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 заявник у м. Берліні народила доньку ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини, виданого Земельним відомством з обслуговування громадян та правопорядку Відділення ІІ у м. Берліні ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, позивач пропустила вказаний строк з поважних причин, оскільки не мала можливості своєчасно подати заяву нотаріусу в зв`язку з тривалим виїздом з території, на якій велись активні бойові дії, тривалою адаптацією на новому місці вимушеного приживання та погіршенням стану здоров`я, спричиненим посттравматичним стресовим розладом після смерті її матері, народження дитини.

Суд приходить до висновку, що позивач з вищевказаних поважних причин пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також враховуючи те, що заяву про відмову від спадщини позивач не подавала, спадщина не визнана судом відумерлою, інші спадкоємці відсутні, факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, визнання відповідачем позовних вимог, суд визначає позивачу додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері тривалістю чотири місяці з дня набрання рішенням законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених при зверненні до суду с вищевказаним позовом.

Керуючись ст. 12, 13, 77, 81, 200, 211, 259, 247, 263-265, 268 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини задовільнити частково.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженці м. Татарбунари Одеської області, РНОКПП НОМЕР_5 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області, терміном чотири місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород