ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/837/24; 22-ц/821/838/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2883/23 Категорія: 305010000 Баронін Д.Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Новіка Владислава Ігоровича та ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року та апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Новіка Владислава Ігоровича та ОСОБА_2 на додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, а також майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 03.11.2022 встановлено, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якої винуватий ОСОБА_1 , відповідно до висновку судової-медичної експертизи № 02-01/1013 від 17 листопада 2020 року, ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження.

Позивач у зв`язку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні. Вона витратила на лікування та проходження медичного діагностування грошову суму в розмірі 9186,70 грн.

Вказані платіжні документи, які підтверджували сплату позивачкою вартості придбаних ліків та медичних процедур, були направлені на поштову адресу страхової компанії «ТАС» цінним листом з описом 13.10.2021.

Однак, замість 9186,70 грн. документально підтверджених витрат на лікування страховою групою «ТАС» було виплачено позивачці 7536,83 грн., а також фактично сплачено на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, лише 3420,31 грн., що на 1579,69 грн. менше від установлено мінімуму, та в рахунок відшкодування моральної шкоди грошову суму 34,46 грн., що на 1242,91 грн. менше від установленого законом розміру страхового відшкодування, що свідчить про неповне виконання страховою компанією своїх зобов`язань за полісом №143163096.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яку скоїв відповідач ОСОБА_1 , позивач зазнала моральних переживань у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, тривалим лікуванням, порушенням її нормальних соціальних зв`язків отриманого стресу.

На підставі викладеного ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд:

- стягнути з AT «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_2 в якості невиплаченого страхового відшкодування майнової шкоди, пов`язаної із витратами на лікування, грошову суму в розмірі 1649,87 грн.;

- стягнути з AT «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_2 в якості невиплаченого страхового відшкодування майнової шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, грошову суму в розмірі 1579,69 грн.;

- стягнути з AT «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_2 в якості невиплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошову суму в розмірі 1242,91 грн.;

- стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошову суму в розмірі 148757,09 грн.;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та AT «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 12 000 грн. та судові витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи у даній справі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошову суму в розмірі 100000,00 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 1000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 8097,05 грн.

Додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2258,60 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що медичні документи щодо лікування позивача у зв`язку з ДТП за участю відповідача не містить посилань на необхідність проведення їй комп`ютерної томографії верхньої та нижньої щелеп після стаціонарного лікування, а також лікування зубів чи накладання пломб. Отже, всі заявлені позивачкою до стягнення з AT «Страхова компанія «ТАС» витрати на лікування в розмірі 1649,87 грн. є необґрунтованими.

Стосовно вимог про стягнення з AT «Страхова компанія «ТАС» на користь позивача в якості невиплаченого страхового відшкодування майнової шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, грошової суми в розмірі 1579,69 грн., суд зазначив, що відповідно до пояснень позивача та її представника ці вимоги ґрунтуються на переконанні останньої про те, що незалежно від тривалості стаціонарного лікування, вона мала отримати від страхової компанії допомогу у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

В даному випадку ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 14 вересня 2020 року до 02 жовтня 2020 року, тобто протягом 19 днів, що складає 63,3333% від тридцятиденного календарного місяця. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 вересня 5000,00 гривень. Отже, 63,3333 % від 5000,00 грн. складає 3166,66 грн. Саме таку суму було виплачено ОСОБА_2 страховою компанією, а тому її права порушено не було.

Стосовно вимог про виплату страховою компанією недоплаченої компенсації моральної шкоди у розмірі 5 відсотків недоплаченої страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, то суд також вважав їх необґрунтованими. Судом встановлено, що позивачу було виплачено всю обґрунтовану шкоду, заподіяну здоров`ю, та відповідно, було виплачено правильний розмір компенсації моральної шкоди відповідно до статті 26-1 Закону № 1961-IV.

В підсумку суд зазначив, що всі заявлені позивачкою вимоги до АТ «Страхова компанія «ТАС» є необґрунтованими і у їх задоволенні належить відмовити.

Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошової суми в розмірі 148757,09 грн., суд вважав, що з урахуванням характеру та ступеню тілесних ушкоджень, яких зазнала позивач внаслідок неправомірної поведінки відповідача, тривалості її лікування, негативних змін в її емоційному стані, розумним, справедливим та адекватним розміром відшкодування моральної шкоди буде сума в розмірі 100000,00 грн. Виплата вказаної суми на користь ОСОБА_2 не призведе до її безпідставного збагачення, оскільки ця сума є співрозмірною тим душевним стражданням, яких вона зазнала внаслідок неправомірної поведінки стосовно неї та отриманих нею ушкоджень здоров`я. Крім того, така сума враховує розмір моральної шкоди, який був виплачений на користь потерпілої з боку страхової компанії.

Щодо аргументів представника відповідача ОСОБА_1 про необхідність закриття провадження у цій справі в частині вимог до ОСОБА_1 внаслідок набрання законної сили рішенням у справі № 707/49/23 про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то суд першої інстанції врахував, що в цій справі № 707/2883/23 стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 наявна нова підстава позову наявність у справі другого належного відповідача у виді страхової компанії та наявність вимог про відшкодування частини моральної шкоди до страхової компанії поряд з ОСОБА_1 .

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що співмірним розміром витрат на всі послуги і роботи адвоката відповідача в цій справі є 17000,00 грн.

Разом з тим суд врахував, що позов в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 задоволено частковона суму 100000,00 грн. і вказана сума від суми позовних вимог до ОСОБА_1 в розмірі 148757,09 грн. складає 67,22 %. Тобто, було відмовлено у задоволенні 32,78 % вимог до ОСОБА_1 .

Отже, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивачки на користь відповідача слід стягнути суму витрат на правову допомогу в розмірі 5572,60 грн., що складає 32,78 % від 17000,00 грн. Такий розмір витрат є співмірним з наведеними вище судом критеріями та фактичними обставинами цієї справи, а також є пропорційним розміру тих вимог, у задоволенні яких було відмовлено судом.

Судом встановлено, що 12.09.2023 між позивачкою ОСОБА_2 та адвокатом Пилипенком Р.Б. був укладений договір про надання юридичних послуг.

На думку суду, сплата позивачем адвокату суми в розмірі 12000,00 грн. за юридичний супровід її інтересів в суді та підготовку позовної заяви до суду, є розумним розміром витрат, який відповідає складності справи, яка розглядалася в порядку загального позовного провадження.

Разом з тим суд також врахував, що позов задоволено частковона суму 100000 грн. і вказана сума від загальної суми позову 153229,56 грн. складає 65,26 %, у відсотковому співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму витрат на правову допомогу в розмірі 7831,20 грн., що складає 65,26% від 12000,00 грн. Такий розмір витрат є співмірним з наведеними вище судом критеріями та фактичними обставинами цієї справи, а також є пропорційним розміру тих вимог, у задоволенні яких було відмовлено судом.

В додатковому рішенні суду застосовано зустрічне зарахування вимог по сплаті витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями представник ОСОБА_1 адвокат Новік В.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення від 15.03.2024 року та закрити провадження у справі, додаткове рішення також скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн., а у задоволенні витрат на правничу допомогу понесені позивачем відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2023 року у справі №707/49/23, яке було залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 28.06.2023 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням було відмовлено.

Вважає, що сторони, предмет та підстави позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у справі №707/49/23, у якій ухвалено рішення, що набуло законної сили, співпадають зі сторонами, предметом та підставами позову у справі №707/2883/23, у зв`язку із цим наявні передбачені пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Вказує, що при середньому ступеню тяжкості ушкодження здоров`я, стягнута оскаржуваним рішенням суду з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 моральна шкода в розмірі 100000,00 грн. є занадто завищеною та є неспівмірною з ступенем завдання позивачці моральних страждань та призводе до явно надмірного, невиправданого збагачення особи.

В частині оскарження додаткового рішення суду вказує, що адвокат Пилипенко Р.Б. не мав повноважень на подання позовної заяви, оскільки в ордері адвоката відсутній такий обов`язковий реквізит як дата видачі ордера.

Додатковим підтвердженням про відсутність повноважень адвоката Пилипенка Р.Б. при поданні позовної заяви в цій справі є те, що адвокат Пилипенко Р.Б. скерував до суду заяву про ухвалення додаткового рішення та на підтвердження витрат, та як наслідок на підтвердження повноважень надав договір від 12.09.2023 року про надання юридичних послуг, що є відмінним від дати договору про надання правової допомоги, який був зазначений в ордері, який був долучений до позовної заяви, яка була прийнята Черкаським районним судом Черкаської області до розгляду (в ордері вказана дата договору від 02.01.2023 року).

Вказує, що суд необґрунтовано зменшив розмір витрат відповідача на правову допомогу з 50000,00 грн. до 17000,00 грн., вказуючи, що саме ця сума буде співмірна зі складністю справи та повинна бути компенсована з позивача на користь відповідача, оскільки витрачений час на справу, складність справи та домовленість між клієнтом та адвокатом визначені та складає в розмірі 50 000,00 грн.

Щодо судових витрат на правничу допомогу понесених позивачем у справі, то заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем ОСОБА_2 коштів в розмірі 12 000,00 грн., зокрема не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу.

Також апеляційну скаргу на рішення та на додаткове рішення суду подано ОСОБА_2 , яка вказує, що рішення суду у відмовленій частині позову є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права, а тому просила його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідачів та ухвалити нове судове рішення, яким її вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, просила скасувати додаткове рішення в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу та задовольнити повністю заяву позивача про стягнення таких витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні не враховано, що під час лікування частину медпрепаратів (ліків) відповідачем ОСОБА_1 було придбано самостійно на загальну суму 11360,76 грн. Натомість сама позивачка за власний рахунок витратила на лікування та проходження медичного діагностування грошову суму в розмірі 9186,70 грн., що доводиться платіжними квитанціями, товарними чеками та актом виконаних робіт, копії яких надаються до матеріалів справи. Вказані платіжні документи, які підтверджували сплату позивачкою вартості придбаних ліків та медичних процедур, були направлені на поштову адресу страхової компанії «ТАС» цінним листом з описом від 13.10.2021 року.

Отже, загальна сума витрат на лікування склала 20547,46 грн., з яких 11360,76 грн. були сплачені ОСОБА_1 та пред`явлені для відшкодування до АТ «СК «ТАС».

Виходячи із загальної суми задокументованих та підтверджених витрат на відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю ОСОБА_2 в розмірі 25547,46 грн. (добуток 11360,76 грн. сплачених ОСОБА_1 на придбання ліків та медикаментів в період перебування позивачки на стаціонарному лікуванні + 9186,70 грн. витрачених позивачкою ОСОБА_2 в період лікування на стаціонарі після скоєння кримінального правопорушення + 5000,00 грн. мінімальної місячної заробітної плати в період тимчасової втрати працездатності позивачки) страхове відшкодування моральної шкоди має становити 1277,37 грн. (5% від 25547,46 грн. (11360,76 +9186,79+5000).

Також, замість 9186,70 грн. документально підтверджених витрат на лікування страховою групою «ТАС» було виплачено 7536,83 грн., решта суми 1649,87 грн. майнової шкоди не була виплачена до цього часу, що свідчить про невиконання страховою компанією своїх зобов`язань за полісом №143163096.

Вважає, що судом безпідставно відхилено її вимоги про стягнення 1649,87 грн., які були витрачені, зокрема, на лікування зубів, які істотно постраждали під час ДТП.

Крім того, на думку ОСОБА_2 ,судом першої інстанції невірно застосовано положення абз.3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Мінімальна заробітна плата у вказаний період згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» була визначена в розмірі 5000,00 грн. Однак, страховиком фактично сплачено на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, лише 3420,31 грн., що на 1579,69 грн. менше від установленого мінімуму.

Зазначає, що в рішенні суду не надано належної оцінки висновку судово-психологічної експертизи Черкаського НДЕКЦ МВС України від 12.01.2024 року №СБ-19/124-23/11033-ПС, а також запропоновані судовим експертом критерії визначення моральної шкоди, яка спричинена внаслідок скоєного ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

Вказує, що є цілком розумним та справедливим стягнення із ОСОБА_1 та АТ «СК «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_2 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди в сумі 150 000,00 грн.

В частині оскарження додаткового судового рішення вказує, що судом безпідставно задоволено 5000,00 грн. в якості відшкодування судових витрат відповідача ОСОБА_1 , що фактично звело нанівець заявлений в судовому процесі розмір грошового відшкодування ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції не враховано, що до матеріалів клопотання від 18.03.2024 року стороною відповідача не надано детального розрахунку витрат на правничу допомогу на 50000,00 грн., акту чи платіжного документу про фактичну сплату ОСОБА_1 заявлених витрат на професійну правничу допомогу, що свідчить про недоведеність зазначених судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» не погодилось з її доводами. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим. Просить залишити його без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені судом першої інстанції рішення відповідають зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 14 вересня 2020 року близько 15 години 50 хвилин у порушення вимог п. 2.3.б), 12.4. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, зі змінами та доповненнями, керуючи автомобілем «Mitsubishi Galant», рухаючись зі швидкістю близько 107-112 км/год, що перевищувала максимальну дозволену швидкість у населених пунктах (не більше 50 км/год), по проїзній частині АДРЕСА_1 , від міста Черкаси у напрямку міста Канів, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну. Біля буд. № 385, ОСОБА_1 побачив автомобіль «Volkswagen Tiguan», що знаходився на лівому узбіччі та розпочинав свій рух. Оцінюючи це як небезпеку, ОСОБА_1 застосував екстрене гальмування та допустив виїзд на праве узбіччя, яке прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, вчинив наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходилася на правому узбіччі та сиділа на велосипеді, спершись правою ногою на бордюрний камінь.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до висновку судової-медичної експертизи № 02-01/1013 від 17 листопада 2020 року, ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.

Указані дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 визнав вину у вчиненні правопорушення та щиро розкаявся.

Вказаною ухвалою суду було задоволено клопотання представника ТОВ «Нова Пошта», а також захисників обвинуваченого, і звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 47 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу ТОВ «Нова Пошта», а кримінальне провадження було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Відповідно до висновку експерта № 02-01/1013 від 17 листопада 2020 року, у ОСОБА_2 , згідно з даними медичної карти, мали місце ушкодження: перелом задньої стінки верхньощелепної пазухи справа з крововиливом в порожнину пазухи (гемосинусит), що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я; перелом правої виличної кістки; травма голови із забоєм головного мозку легкого ступеню, раною м`яких тканин голови; рана лівого колінного суглобу, рана обох передпліч, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Згідно з копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 11726, у період з 14 вересня 2020 року до 02 жовтня 2020 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» з основним діагнозом: Т06.8 Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Політравма. ЗЧМТ. Забій головного мозку легкого ступеня тяжкості. Транзиторний парез 6 пари ЧМН праворуч. Імпресійний перелом виличної кістки праворуч. Гемосинусит. Перелом задньої стінки верхньощелепної пазухи. Забійна рана потилиці ліворуч. Забій грудної клітки. Забійна рана лівого колінного суглобу. Численні осаднені рани обох передпліч. Психоорганічний синдром. Неврозоподібний стан.

Згідно з копією протоколу обстеження КТ головного мозку від 22 вересня 2020 року, проведеного лікарем діагностичного центру ТОВ «Скен Лайф» ОСОБА_3 , за результатами обстеження ОСОБА_2 зроблено висновок: динаміка без виражених змін, ділянок геморагічного вмісту не відмічено. Ознаки конвекситального посилення лікворовмісних просторів. Ознаки збільшення рівня ексудату у правій в.ч. пазусі.

З копії магнітно-резонансної томографії головного мозку № 35335 від 10 грудня 2020 року, виданої лікарем медичного центру «Євромед» ОСОБА_4 , вбачається, що за результатами обстеження ОСОБА_2 зроблено висновок: дрібновогнищеві зміни речовини ГМ, як початкові прояви хронічного порушення мозкового кровообігу, в т.ч. в правій скроневій частці ГМ, субкортикально найбільше вогнище (посттравматичного генезу?). МР-прояви васкулопатії дрібних перфоруючих судин в речовині ГМ, як ознака нестабільної гемодинаміки судин ГМ. Тенденція до формування «порожнього» турецького сідла. Помірно виражена зовнішня гідроцефалія. Об`ємної патології в речовині ГМ на момент обстеження не виявлено.

Відповідно до товарних чеків від 16.12.2020 та від 20.01.2021 ОСОБА_2 проведено комп`ютерну томографію верхньої та нижньої щелеп на загальну суму 950 грн.

Згідно з актом виконаних робіт від 11.12.2020 № 17030 ОСОБА_2 у КНП «Черкаська обласна стоматологічна поліклініка ЧОР» було надано послуги з первинного огляду, рентгенознімку зуба, аналізу рентгенограми, лікування зуба при глибокому карієсі, накладання пломби при лікування карієсу на загальну суму 768,54 грн.

Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 06.11.2023, ОСОБА_2 встановлено діагноз: органічне враження ЦНС внаслідок політравми зі струсом ГМ (14.09.2020), відновний період у вигляді транзіторного психоорганічного синдрому, астенічний варіант.

Відповідно до довідки № 01-06/Р-34 виданої 06.11.2023 КПН «ЧОПНД Черкаської обласної ради», ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра КПН «ЧОПНД Черкаської обласної ради».

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-23/11833-ПС від 12.01.2024, ситуація, пов`язана із спричиненням ОСОБА_2 тілесних ушкоджень внаслідок скоєного 14.09.2020 кримінального правопорушення (дорожньо-транспортної пригоди), є психотравмуючою для ОСОБА_2 . Позивачці спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується у даній цивільній справі про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (дорожньо- транспортної пригоди). Наявні негативні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, що розглядаються у справі, а саме внаслідок спричинення тілесних ушкоджень внаслідок скоєного 14.09.2020 кримінального правопорушення (дорожньо-транспортної пригоди). ОСОБА_2 нанесені страждання (моральна шкода). В результаті того, що ОСОБА_2 були нанесені страждання, орієнтовна грошова компенсація за завдані їй страждання може становити 108 МЗП, розмір якої встановлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду.

Згідно з копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 143163096 від 03.02.2022, АТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 уклали договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме відповідальності власника транспортного засобу марки «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком дії з 06.02.2020 до 05.02.2021 та страховою сумою шкоди, заподіяної життю і здоров`ю, в розмірі 260000 грн.

17.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «СГ «ТАС» з відповідними письмовими повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 14.09.2020.

Згідно з копією повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, 02.12.2020 ОСОБА_2 повідомила АТ «СГ «ТАС» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 14.09.2020.

Відповідно до копій чеків та опису вкладення до цінного листа на ім`я АТ «СГ «ТАС», ОСОБА_2 на адресу АТ «СГ «ТАС» було направлено оригінали чеків на суму 9186,70 грн., товарний чек № РН-0000050 від 16.12.2021 на суму 400 грн., товарний чек № РН-0000065 від 20.01.2021 на суму 550 грн., копія чеку №1656593 від 20.01.2021 на суму 550 грн., лист відповідь №1249/01-05/1 від 06.08.2021, виписку із медичної картки від 06.08.2021, копію запиту від 15.04.2021, лист відповідь від 27.07.2021, виписку із медичної картки № 68117 від 27.07.2021.

Згідно з копією страхового акту АТ «СГ «ТАС» № 01603/01/723 від 02.03.2023 та додатку №1 до страхового акту про розрахунок суми відшкодування пов`язаного з лікуванням по справі № 72594/01/2020/53, сума страхового відшкодування по договору № ЕР143163096 від 03.02.2020, які підлягає виплаті ОСОБА_2 становить 7574,70 грн.

Відповідно до листа АТ «СГ «ТАС» № 336 від 07.03.2023, АТ «СГ «ТАС» повідомило ОСОБА_2 про виплату на її користь страхової виплати у розмірі 7574,70 грн.

Згідно з копією страхового акту АТ «СГ «ТАС» № 02372/01/723 від 03.04.2023 та додатку №1 до страхового акту сума страхового відшкодування по договору № ЕР143163096 від 03.02.2020, які підлягає виплаті ОСОБА_2 становить 723,71 грн.

Відповідно до листа АТ «СГ «ТАС» № 04837/7123 від 03.04.2023, АТ «СГ «ТАС» повідомило ОСОБА_2 про виплату на її користь страхової виплати у загальному розмірі 723,71 грн., а саме 689,25 грн. - сума страхового відшкодування згідно обґрунтованих витрат на лікування на основі пред`явлених чеків, та 34,46 грн. - моральної шкоди (5% від суми виплати за лікування). При цьому у листі вказано, що відсутня медична документація з підтвердженням призначення обстежень, які провели позивачка відповідно до товарних чеків № 50 від 16.12.2020 та № 65 від 20.10.2021

Згідно з копією страхового акту АТ «СГ «ТАС» № 02372/01/723 від 11.08.2023 та додатку №1 до страхового акту сума страхового відшкодування по договору № ЕР143163096 від 03.02.2020, які підлягає виплаті ОСОБА_2 становить 3166,66 грн.

Відповідно до копії скріншотів наданих позивачкою, на банківський рахунок ОСОБА_2 від АТ «СГ «ТАС» виконання договору № ЕР143163096 від 03.02.2020 було зараховано 06.03.2023 - 7536,83 грн. та 15.08.2023 - 3166,66 грн.

У додатку до страхового акту АТ «СГ «ТАС» від 02.03.2023 щодо виплати позивачці суми в розмірі 7547,70 грн. вказано, що витрати за чеками від 16.12.2020 на суму 400 грн. та від 20.01.2021 на суму 550 грн. є необґрунтованими, оскільки відсутнє призначення вказаних у чеках обстежень. Також вказано, що витрати на суму 768,50 грн. згідно з документом від 11.12.2020 на лікування зубів неідентифіковані, оскільки відсутня медична документація щодо лікування.

Щодо заявлених вимог про відшкодування шкоди страховиком

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Разом з тим метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до частини першої статті 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Вказуючи про недоплату страхового відшкодування витрат на лікування потерпілої внаслідок ДТП в розмірі 1649,87 грн. ОСОБА_2 надає товарні чеки від 16.12.2020 та від 20.01.2021, згідно з якими ОСОБА_2 проведено комп`ютерну томографію верхньої та нижньої щелеп на загальну суму 950 грн., а також витрати згідно з актом виконаних робіт від 11.12.2020 № 17030, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано послуги з первинного огляду, рентгенознімку зуба, аналізу рентгенограми, лікування зуба при глибокому карієсі, накладання пломби при лікування карієсу на загальну суму 768,54 грн.

Судом першої інстанції вірно враховано, що жоден медичний документ щодо лікування позивачки у зв`язку з ДТП за участю відповідача ОСОБА_1 не містить посилань на необхідність проведення їй комп`ютерної томографії верхньої та нижньої щелеп після стаціонарного лікування, а також лікування зубів чи накладання пломб.

Колегія суддів доходить висновку, що страховиком сплачено всі документально підтверджені витрати позивача понесені нею на лікування у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Установлено, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 14 вересня 2020 року до 02 жовтня 2020 року, тобто протягом 19 днів, що складає 63,3333% від тридцятиденного календарного місяця. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 вересня - 5000 гривень. 63,3333 % від 5000 грн. складає 3166,66 грн.

Таким чином, страховиком сплачено суму страхового відшкодування пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у даній частині, що сума недоплати становить 1579,69 грн., на переконання колегії суддів є такими, що ґрунтуються на власному трактуванні позивачем норм закону.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 просила відшкодувати заподіяну їй внаслідок ДТП моральну шкоду саме у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Оскільки ОСОБА_2 було сплачено страхового відшкодування шкоди пов`язаної з лікуванням на загальну суму 7903,25 грн., тому розмір моральної шкоди становить 395,16 грн., яку страхова компанія і сплатила позивачу двома платежами у розмірі 360,70 грн. та 34,46 грн.

Отже, вимоги ОСОБА_2 до АТ «СГ «ТАС» задоволенню не підлягають у повному обсязі, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Щодо закриття провадження у справі

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц (провадження № 61-7479св18).

Як видно із матеріалів справи ОСОБА_2 вже зверталася з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої вищевказаним правопорушенням, в розмірі 150000 грн. (справа №707/49/23).

У справі №707/49/23 в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій вказали на те, що лише сам по собі страхувальник ОСОБА_1 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки таким відповідачем має бути також страхова компанія, яка має виплатити страхову виплату в межах лімітів страхового полісу. У зв`язку із цим суд першої інстанції вказав, що не надає оцінки доводам сторін у справі з приводу предмета спору щодо їх обґрунтованості, а суд апеляційної інстанції прямо вказав, що позивачка не позбавлена права звернутись до суду з позовом про відшкодування завданої їй моральної шкоди внаслідок ДТП до належних відповідачів.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішення спору та дослідження доводів сторін по суті заявлених позовних вимог без належного визначення складу учасників є недоцільним, оскільки це не призводить до належного захисту порушеного права.

Оскільки у даній справі коло відповідачів змінилося, вимоги до ОСОБА_1 у справі № 707/49/23 по суті не вирішувались, оскільки розмір моральної шкоди залежав від розміру, який міг бути стягнутий на користь ОСОБА_2 із страховика, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності закриття провадження у справі № 707/2883/23 у зв`язку з тотожністю позовів.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання на постанову Верховного Суду від 25.07.2022 у справі № 712/12651/20 є необґрунтованими, оскільки обставини у справі № 712/12651/20 суттєво відрізняються від обставин цієї справи. Зокрема, Верховний Суд встановив, що у справі № 712/12651/20 мала місце лише зміна кількісних показників вимог майнового характеру порівняно з попередньо розглянутою справою, а тому провадження у справі було закрито.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із положеннями частини першої статті1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка має бути сплачена страховиком у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Таким чином, особа, вважаючи страхове відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування моральної шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром завданої моральної шкоди і страховою виплатою, належною йому до виплати від страховика.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-23/11833-ПС від 12.01.2024, ситуація, пов`язана із спричиненням ОСОБА_2 тілесних ушкоджень внаслідок скоєного 14.09.2020 кримінального правопорушення (дорожньо-транспортної пригоди), є психотравмуючою для ОСОБА_2 . В результаті того, що ОСОБА_2 були нанесені страждання, орієнтовна грошова компенсація за завдані їй страждання може становити 108 МЗП, розмір якої встановлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду.

Тобто експертом визначений грошовий еквівалент завданої моральної шкоди у розмірі 766800,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Колегія суддів з огляду на встановлені обставини у справі, характер отриманих тілесних ушкоджень, вік потерпілої, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості становить 100000,00 грн.

При цьому колегією суддів беруться до уваги як висновок психологічної експертизи, в якому зазначено про наявність психотравмуючих наслідків для потерпілої внаслідок ДТП ОСОБА_2 , так і наявні в матеріалах справи докази отримання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я останньої.

Визначений висновком експерта розмір відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає занадто завищеним та таким, що призведе до безпідставного збагачення потерпілої особи за рахунок винуватця ДТП.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо доводів в частині повноважень представника позивача

Згідно із частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. (частина 2 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. В Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України.

Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Про обмеження правомочності адвоката, встановлені угодою про надання правової допомоги, останній або керівник адвокатського об`єднання (бюро) зобов`язані вказати на звороті ордера.

Ордер містить наступні реквізити: серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності, відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правову допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01 січня 2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро/адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, яке видає ордер; дату видачі ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»); підпис адвоката, який правову допомогу, якщо ордер виданий адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (у графі «Адвокат»); підпис керівника адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, відтиск печатки адвокатського бюро/адвокатського об`єднання у випадку, якщо ордер видається адвокатським бюро/адвокатським об`єднанням.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець чітко вказав, які саме реквізити та відомості повинен містити ордер.

Отже, в ордері повинна бути зазначена дата видачі ордера, однак колегія суддів вважає, що відсутність вказаних відомостей не призводить в цілому до дефектності вказаного ордеру, оскільки всі інші реквізити зазначені у відповідності до вимог Положення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що позовна заява подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

З вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими, а тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на подання позовної заяви, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Щодо додаткового судового рішення

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат на правничу допомогу понесених відповідачем ОСОБА_1

18.03.2024 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Новік Владислав Ігорович звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 02.10.2023, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та ОСОБА_5 (адвокат), розмір гонорару адвоката, який підлягає сплаті за результатами надання послуг представництва у справі № 707/2883/23 складає 30 000,00 грн.

Сторони погодили, що у разі досягнення Адвокатом позитивного результату у справі № 707/2883/23, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату 20 000,00 грн. у якості гонорару успіху. Позитивним результатом сторони розуміють та визнають - як повністю відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, так і часткове задоволення цих позовних вимог (тобто стягнення судом в меншому розмірі, аніж первино заявлена позивачем до стягнення з відповідача грошова сума).

Відповідно до акту від 15.03.2024 прийому надання послуг до договору про надання правової допомоги № б/н від 02.10.2023, адвокат надав відповідачу правові послуги, які складають 10 годин з розрахунку гонорару за годину роботи в розмірі 30000,00 грн.:

надання юридичної консультації - 1 година;

явка до суду з метою ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення зі справою, підготовка та подача відзиву, підготовка клопотання про закриття провадження у справі, підготовка до участі в судовому засіданні, участь у судових засіданнях Черкаського районного суду Черкаської області - 9 годин.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, врахувавши пропорційність задоволених вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви адвоката Новіка В.І. та стягнення з ОСОБА_2 на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у розмірі 5572,60 грн.

Вказані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на детальній оцінці всіх складових наданих правничих послуг.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності детального опису робіт, виконаних адвокатом Новіком В.І., є необґрунтованими, оскільки такий опис наведено у відповідному акті від 15 березня 2024 року.

Крім того Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на недопустимість надмірного формалізму при оцінці судами детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом (пункт 168 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Щодо витрат на правничу допомогу понесених позивачем

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 28 листопада 2023 року у справі № 740/1004/22, провадження № 61-2675св23).

20.03.2024 представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Пилипенко Ростислав Борисович звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору про надання юридичних послуг від 12.09.2024, укладеного між ОСОБА_2 (клієнт) та ОСОБА_6 (адвокат), надання правової допомоги клієнту за цією угодою здійснюється на оплатній основі, а розмір оплати правничої допомоги сторони визначили у фіксованій сумі 12000 грн.

Згідно з актом приймання передавання надання юридичних послуг від 15.03.2024, адвокат надав позивачці правові послуги, щодо юридичного супроводу інтересів позивачки в Черкаському районному суді Черкаської області в цивільній справі № 707/2883/23 та підготовки позовної заяви по даній цивільній справі.

Відповідно до п. 1.2, 1.3 акту приймання передавання надання юридичних послуг від 15.03.2024, сторони погодили фіксований гонорар та остаточну вартість наданих адвокатом Пилипенком Р.Б. в межах цивільної справи № 707/2883/23 юридичних послуг в сумі 12000,00 грн. При цьому сторони вказали, що юридичні послуги складалися з юридичного супроводу інтересів позивачки в суді під час розгляду цієї справи та підготовки позовної заяви у цій справі.

Відповідно до п. 1.4 Акту, адвокат Пилипенко Р.Б. отримав від ОСОБА_2 грошовий гонорар в сумі 12000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що витрати понесені позивачем підтверджені належними доказами у справі, позивач довів розмір витрат на правничу допомогу, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Та обставина, що у матеріалах справи відсутній платіжний документ, який підтверджує сплату позивачем 12000,00 грн. на користь адвоката не може слугувати підставою для відмови у розподілі таких витрат, оскільки сторони договору про надання юридичних послуг у акті приймання-передачі від 15.03.2024 засвідчили факт отримання послуг правового характеру та їх надання, а також їх остаточну вартість.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом судове рішення залишено без змін, тому розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Новіка Владислава Ігоровича та ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року та апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Новіка Владислава Ігоровича та ОСОБА_2 на додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року та додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді