Справа № 182/2932/24
Провадження № 2/0182/2320/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.11.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до територіальної громади м.Нікополя в особі Виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до територіальної громади м.Нікополя в особі Виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька, у встановлений законом строк, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. 12 грудня 2022 року приватний нотаріус Апальков Є.В. видав позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначив, що ОСОБА_2 надав йому договір купівлі-продажу житлового нерухомого майна, укладений на Українській товарній біржі 04 липня 2000 року, за яким ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього, вказав, що не може видати на ім`я позивача ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, згідно статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (до 01 січня 2004 року) «Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору». Так, дійсно, будинок АДРЕСА_1 належав батькові позивача на підставі укладеного між ним та Товарною біржою «Українська» договору купівлі-продажу нерухомості від 04 липня 2000 року. Зазначений договір було зареєстровано Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації, про що здійснено запис в реєстрову книгу за № 84 за реєстровим № 88 від 05 вересня 2000 року. У Договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 05 вересня 2000 року зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зазначений договір зареєстрований на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 99943 від 04 липня 2000 року. Державне мито у встановленому діючим законодавством розмірі стягнуто, біржовий збір сплачено. Тобто, на момент укладення договору батьком позивача ОСОБА_3 , було виконано приписи Закону України «Про товарну біржу», а саме: ст.15, відповідно до якої Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди. Крім того, відповідно до зазначеної статті Закону Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, право власності на будинок було зареєстровано КП «НМБТІ». Оскільки батьком проводився ремонт у будинку, 26 травня 2024 року сертифікованим інженером ОСОБА_4 було виготовлено новий технічний паспорт, відповідно до характеристики об`єкта нерухомого майна будинок АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку А, загальної площі 44.8 кв.метрів; сарай Б, вбиральня В, гараж Г, сарай з підвалом Д, навіс Е, літній душ Є, навіс Ж, споруди № 1-6, І. В примітках зазначено, що в житловому будинку (літ.А) відбулись зміни загальної площі з 50,1 кв.м на 44,8 кв.м, житлової площі з 31,2 кв.м на 28,2 кв.м, у зв`язку із виконаним косметичним ремонтом приміщень, шляхом зашивання поверхні стін гіпсокартоном. Відповідно до п.1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 406, вказані роботи не потребують дозволу і об`єкт не підлягає введенню в експлуатацію. На земельній ділянці зведено тимчасові споруди: в 2001 році - навіс (літ.Е), в 2020 році - літній душ (літ.Є), навіс (літ.Ж) - без влаштування фундаментів та із легких конструкцій. Відповідно до п.6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 406, вказані роботи не потребують дозволу і об`єкти не підлягають введенню в експлуатацію. Гараж, на який в 1989 році було отримано дозвіл на будівництво, в 1990 року переобладнано в сарай з підвалом (літ.Д) та не було враховано в договорі купівлі-продажу від 04.07.2000 року. З огляду на зазначене вище, представник позивача змушений звернутись до суду та просить визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який було укладено його батьком ОСОБА_3 та Товарною біржою «Українська».

Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, від його представника ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява, в якій він просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає (а.с.20-21).

Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не прибув, при цьому, 30 серпня 2024 року на адресу суду від його представника надійшла заява, в якій він просить суд розгляд справи поводити за їх відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.34).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Суд, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню на підставі ст.ст.1216-1218, 1220-1223, 1225, 1261, 1268-1270 ЦК України.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 (а.с.8-9). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 , у встановлений законом строк, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. Однак, 12 грудня 2022 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої було зазначено, що ОСОБА_2 надав договір купівлі-продажу житлового нерухомого майна, укладений на Українській товарній біржі 04 липня 2000 року, за яким ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, підстави для видачі на ім`я позивача ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 - відсутні, оскільки, згідно статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (до 01 січня 2004 року), «Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчениим, якщо, хоча б однією із сторін, є громадянин, а недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору» (а.с.15).

Згідно зі ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На виконання вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР (1963 року), договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП „НМБТІ" та відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на житловий будинок (а.с.12-14).

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Реєстрація КП „НМБТІ" за ОСОБА_3 права власності на спірний житловий будинок, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 2000 року не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п.5 ст.3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті, згідно з діючими нормативно-правовими актами, до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Оскільки покупець ОСОБА_3 повністю виконав умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатив за придбане майно визначену договором суму, договір, у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР, був зареєстрований в КП „НМБТІ", у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною, то ОСОБА_3 , на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 ЗУ "Про власність", набув право власності на спірний житловий будинок і правомірно володів ним з дня придбання та до часу смерті.

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що факт належності та володіння ОСОБА_3 спірним майном в судовому засіданні знайшов своє підтвердження, а позивач як спадкоємець першої черги, в позасудовому порядку позбавлений можливості успадкувати майно, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до територіальної громади м.Нікополя в особі Виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який складається з: житлового будинку А, загальної площі 44.8 кв.м; сараю Б, вбиральні В, гаражу Г, сараю з підвалом Д, навісу Е, літнього душу Є, навісу Ж, споруд № 1-6, І., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал