Справа № 951/537/23
Провадження №2/951/9/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року

Козівський районний суд Тернопільської області

у складі головуючої судді Гриновець О. Б.

з участю секретаря судового засідання Барилко А. А.

представниці позивачки ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

представниці Козівської селищної ради Тернопільської області Куйбіди Н. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Козова Тернопільської області та в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування рішення та знесення самочинного будівництва

установив:

короткий зміст позовних вимог.

10.07.2023 адвокат Вербіцька М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач 1), Козівської селищної ради Тернопільської області (далі по тексту відповідач 2) про скасування рішення та знесення самочинного будівництва.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1994 році позивач ОСОБА_4 поселилася у житловому чотирьохквартирному будинку на АДРЕСА_1 . Навколо будинку розташовані земельні ділянки, які сусіди розприділили для користування між собою. Так, навпроти будинку є спільне подвір`я, де розташовані господарські приміщенні й невеликі земельні ділянки, на одній з яких (зліва від господарських приміщень) двоє сусідів за згодою побудували гаражі для автомобілів, а справа земельна ділянка залишилася за позивачкою та її сусідами ОСОБА_5 . У 2017 році згідно з рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 надано дозвіл ОСОБА_6 на добудову гаражу до господарського приміщення. За час відсутності позивача на території України, відповідач 1 (спадкоємиця померлого ОСОБА_6 ) розпочала будівництво гаража на вищевказаній земельній ділянці. Зазначає, що таке будівництво порушує її права, сімей Вітер та Найко так як вони не можуть користуватися земельною ділянкою на якій ведеться будівництво.

Вважає, що рішення від 27.06.2006 прийняте з істотними порушеннями вимог чинного законодавства, без погодження з іншими згаданими вище сусідами. Зокрема, без врахування вимог ст. 39 Земельного кодексу України, генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів й норм, вимог ст. 42 ЗК України, а також без врахування позиції та волевиявлення співвласників багатоквартирного житлового будинку.

На думку позивача при прийнятті рішення виконкомом Козівської селищної ради залишено поза увагою завідомо неправдиві відомості, викладені у заключенні (дозволі) Козівського районного архітектора Сватка В. В. від 29.05.2006; фактично земельна ділянка не була й не могла бути закріплена за ОСОБА_6 , так як вона є у спільному користуванні всіх жителів чотирьохквартирного житлового будинку, а власником земельної ділянки є територіальна громада; наявні порушення норм, які діяли на той час коли було надано дозвіл на будівництво та реконструкцію гаража. У зв`язку з чим стверджує, що рішення №112 від 27.06.2006 є протиправним, а будівництво гаража відповідачем 1 є самочинним будівництвом; порушені права позивача через будівництво гаража, оскільки не має вільного проходу через двір до прибудинкових грядок й вона змушена виходити на вуличну дорогу тощо.

Також позивач стверджує, що в серпні 2017 року їй стало відомо про наявність оскаржуваного рішення № 112 від 27.06.2006; листопаді-грудні 2017 року звернулася до адвоката Лісної Н. І. за правовою допомогою, яка п`ять років вводила в оману; у січні 2023 - звернулась до інших юристів. Отож вважає, що вживала заходи щодо захисту своїх порушених прав із 2017 року, проте у зв`язку з недобросовісними діями адвоката не змогла своєчасно відновити їх.

Позивач просить поновити строк звернення до суду в частині скасування рішення № 112 від 27.06.2006; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 про надання дозволу громадянину ОСОБА_6 на добудову гаражу до господарського приміщення на земельній ділянці, розташованій на АДРЕСА_2 ; визнати факт здійснення відповідачем 1 самочинного будівництва гаража й зобов`язати знести такий на АДРЕСА_2 з відновленням становища, яке існувало до порушення.

Короткий зміст інших заяв по суті справи.

09.08.2023 представник відповідача 2 подав до суду відзив, який обгрунтовує тим, що при прийнятті рішення № 112 від 27.06.2006 діяли згідно з ст. 19 Конституції України. Зазначає, що жодним чином не порушували права позивача; твердження позивача не підтверджено жодними належними, допустимими доказами у справі; не надано позивачем доказів, які б підтверджували наявність перешкод у користуванні її квартирою чи прибудинковою територією при здійсненні добудови гаражу. З погляду на що при вирішенні справи покладається на думку суду.

04.09.2023 адвокат Алексенко С. Л., який діє в інтересах відповідача 1, подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог й застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Стверджує, що ордер на квартиру не є документом, що підтверджує право власності на житло й не надає право вільно розпоряджатися ним.

Щодо твердження позивача, що будівництво гаража порушує її права та права сусідів зазначає, що ОСОБА_4 не зверталась до ОСОБА_6 з пропозицією вирішення питання про поділ земельної ділянки; з моменту вселення в будинок АДРЕСА_2 земельною ділянкою користувався батько відповідача 1 зі згоди всіх сусідів. Зазначає, що так як сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набагато раніше здійснили будівництво своїх гаражів з лівої сторони господарських приміщень, їх грядки розташовані там де і всіх інших, тому будівництво гаража ОСОБА_2 не порушує їх прав.

Представник відповідача 1 вважає, що згідно з заяви ОСОБА_6 , висновку головного архітектора про відповідність такого будівництва генплану селища, виконавчим комітетом було прийняте законне рішення № 112 про надання дозволу останньому на добудову гаражу до господарського приміщення й враховано вимоги статті 39 ЗК України. Звертає увагу суду на положення ч. 2 ст. 382 ЦК України і вважає, що ця норма на момент прийняття оскаржуваного рішення, була дещо в іншій редакції. Жодної мови про прибудинкову територію чи земельну ділянку на якій розташований будинок там не було. Також, в поданій заяві до суду позивач робить посилання на інші нормативно-правові акти, які регулювали порядок здійснення будівельних робіт. Тож ці норми стосуються подальших дій особи, які необхідно вчинити вже після отримання рішення органу місцевого самоврядування, а тому такі норми не стосуються законності прийняття селищною радою оскаржуваного рішення.

У відзиві зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б доводили факт порушення її прав відповідачем 1 будівництвом гаража, а тому немає жодних правових підстав зобов`язувати останню зносити вказаний гараж. А втім просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі й застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

21.09.2023 адвокат ОСОБА_4 - ОСОБА_1 до суду подала відповідь на відзив, в якому не погоджується із аргументами відповідача 1. Зазначила, що ОСОБА_4 є співвласницею багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 й провела приватизацію, про що надає суду копію свідоцтва про право власності на житло. У 2005 році остання звернулася до відповідача 2 про надання плану на забудову гаража, де їй повідомили що таке будівництво слід узгодити зі всіма сусідами. Таке звернення було усним, через те письмових доказів підтвердження такого факту немає. Стверджує також, що на час початку будівництва гаража редакція ч. 2 ст. 382 ЦК України була дещо іншою. Тож вважає аргументи відповідача 1 непереконливими, а обставини, на які вона покликається, недоведеними.

25.09.2023 представник відповідача 1 адвокат Алексенко С. Л. на адресу суду скерував заперечення, яке мотивує тим, що позивач не має наміру будувати гараж, а лише через неприязні стосунки із сусідкою намагається завадити їй здійснити таке будівництво; належним власником спірної земельної ділянки є Козівська селищна рада Тернопільської області, яка підтверджує легітимність спірної забудови; ОСОБА_4 не надала належних, допустимих доказів порушення її прав. А тому вважає, що немає жодних правових підстав зобов`язувати останню зносити такий гараж. Тож просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позиції сторін та їх представників в судовому засіданні.

Представник ОСОБА_4 адвокат Вербіцька М. В. підтримала позовні вимоги та просила такі задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечили щодо задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві й запереченнях.

Представник Козівської селищної ради Тернопільської області Куйбіда Н. О. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Рєпіна К. К. від 25.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі.

Згідно з розпорядженням щодо призначення повторного автоматичного розподілу судових справ № 12/2023 від 10.10.2023 й протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа № 951/537/23 10.10.2023 передана на розгляд судді Гриновець О. Б.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 07.11.2023 закрито підготовче провадження й справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дойшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є сусідами та проживають у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який складається із чотирьох житлових квартир, які знаходяться у приватній власності громадян. Право власності на цілий будинок з господарськими будівлями визнано за Козівським відділом районної освіти.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994.

ОСОБА_2 належить сусідня квартира вказаного будинку.

Так, згідно з свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994 квартира на АДРЕСА_3 належить ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Відповідач 1 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину після смерті батька. Інші спадкоємці дружина ОСОБА_13 та дочка ОСОБА_15 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

15.06.2006 ОСОБА_6 звернувся до Козівської селищної ради з заявою про надання дозволу на добудову гаражу до господарського будинку з прибудовою господарського приміщення на раніше закріпленій за ним земельній ділянці.

Добудова гаража до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення на АДРЕСА_2 здійснена відповідно до рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006.

Згаданим рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області вирішено надати дозвіл гр. ОСОБА_6 на добудову гаражу до господарського приміщення згідно з заключення архітектора від 29.05.2006.

Як видно з схеми забудови садиби на АДРЕСА_2 , районний архітектор ОСОБА_16 вважає за можливе проведення добудови гаражу до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення.

Згідно з актом на предмет вивчення заяви жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_4 від 24.07.2017 вх. № С-534/023/7.20/8.1 комісія Козівської селищної ради рекомендувала всім власникам квартир 4-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_2 створити об`єднання співвласників даного будинку, виготовити документацію на земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель, дотримуватися норм добросусідства.

Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області № 40-1019-1.20/2140 від 18.09.2017 стосовно здійснення заходів щодо припинення самовільного будівництва гаража на АДРЕСА_2 позивача повідомлено про виїзди на об`єкт будівництва, проте забудовник був відсутній. А тому провести захід архітектурно-будівельного контролю можливості не було.

Допитана в судовому засідання 12.12.2023 свідок ОСОБА_4 показала, що в 1994 році поселилася в будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; навпроти будинку є подвір`я, де розташовані 4 господарські приміщення і земельні ділянки; звернулася до Козівської селищної ради Тернопільської області про надання плану для забудови гаражу, а їй повідомили, що будівництво слід узгодити зі всіма сусідами; узгоджувала з сусідом ОСОБА_6 про поділ земельної ділянки; весною 2017 року вона звернулася до відповідача 1 з пропозицією поділити земельну ділянку, покликала інших сусідів; сусідка Найко повідомила її дочці, що починається будівництво і приїхавши з-закордону, звернулась до відповідної комісії в селищній раді тощо.

У судовому засіданні 05.03.2024 представниця Козівської селищної ради Тернопільської області ОСОБА_17 показала, що селищною радою рішення від 27.06.2006 прийнято з дотримання норм чинного на той час законодавства. У 2006 році пан ОСОБА_5 звернувся в селищну раду із заявою з метою отримання дозволу на добудову гаража до свого господарського приміщення; було надано схему-забудови; тому виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області не бачив перешкод у прийнятті такого рішення.

В тому ж судовому засідання представник Козівської селищної ради Тернопільської області Сваток В. В. показав, що в той час вимог для добудови на прибудинкових територіях не було. Земельна ділянка на АДРЕСА_2 була у власності селищної ради й призначена для обслуговування будинку. Пану ОСОБА_6 був наданий дозвіл, оскільки він добудовує до власного господарського приміщення з дотриманням будівельних норм й тому погодження інших співвласників квартир не потрібно було. Також зазначив, що рішення селищної ради прийнято на підставі заключення архітектора; інші гаражі збудовані на підставі таких ж самих документів.

Застосоване судом законодавство.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

У пункті 4 мотивувальної частини цього ж Рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

У статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 382 ЦК України (в редакції від 12.05.2006, на час прийняття рішення) визначає, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

У частині другій статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частино 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього Закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Приписами ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно рішення КСУ від 02.03.2004р. №4-рп/2004 у справі №1-2/2004, положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у цій частині йстатті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Зокрема, відповідно до частин 4, 5, 6, 7 статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Верховний Суд під час розгляду справ за позовами про знесення самочинно збудованого нерухомого майна у відповідних постановах у справах: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14., № 202/7377/16-ц сформулював такі правові висновки:

- відповідно до вимог частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням змісту вказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності фату порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч.7 ст. 376 ЦК України зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів.

Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Із урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні майном є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування майном у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо даного майна, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на майно (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника тощо).

Підставою для задоволення позову власника (співвласника) є встановлення факту порушення прав власника (співвласника) і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Заявляючи позовні вимоги до відповідачів й стверджуючи про порушення прав ОСОБА_4 , членів її сім`ї та сімей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , так як вони не можуть користуватися земельною ділянкою на якій ведеться будівництво й не зможуть користуватися в майбутньому, сторона позивача вважала, що необхідним способом захисту такого порушеного права є визнання протиправним й скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006, визнання факту здійснення самочинного будівництва гаража, зобов`язати знести такий з відновленням становища, яке існувало до порушення.

Позивач покликається на те, що предметом спору в рамках даної цивільної справи є її право на користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування житлового будинку й не була передана жодному із жителів такого. Зазначала про необхідність захисту порушеного відповідачами права позивача на користування земельною ділянкою, встановленого ст. 382 ЦК України.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано наступні докази: копію будівельного паспорту № НОМЕР_1 від 27.02.2007 на забудову земельної ділянки індивідуального забудівника ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 ; копію виписки з рішення від 27.06.2006 № 112; копію схеми забудови садиби на АДРЕСА_2 ; копію генплану забудови земельної ділянки, погодженого головним архітектором В. В. Сватком 27.02.2007; копію акта винесення в натурі червоних ліній проведення розбивки контурів фундаментів будівель; копію заяви від 15.06.2006; копію архівної довідки з рішення № 112 виконкому Козівської селищної ради Тернопільської області від 27.06.2006 «про розгляд заяв громадян»; копію листа Козівської селищної ради Тернопільської області від 31.07.2017 № 01-765/3-09; копію листа виконкому Козівської селищної ради від 29.06.2006 № 373/3-9; копію ордера на житлове приміщення № 339 від 20.07.1993; копію рішення № 107 від 31.03.2023 Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Тернопільської області; копію акта на предмет вивчення заяви жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_4 від 24.07.2017 вх. № С-534/023/7.20/8.1; копію листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області № 40-1019-1.20/2140 від 18.09.2017; фотознімки; копію свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994.

Також позивач звертає увагу суду на лист Козівської селищної ради Тернопільської області від 08.08.2017 № 01-790/3-09 з якого їй стало відомо про наявність оскаржуваного рішення Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006.

Насамперед суд вважає, що позивачем не доведено факту порушення її права вказаним будівництвом. В даному випадку суд звертає увагу на ті обставини, що позивач чи її представник, покликаючись на існування перешкод в користуванні земельної ділянки з 2017 року, звернулась до суду з даним позовом лише у липня 2023 року, тобто фактично через 6 років з часу порушення її прав зазначеним будівництвом, про наявність яких вона стверджує у даному цивільному спорі.

Крім того, на думку суду, позивач ОСОБА_4 не довела того, що усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою можливе лише єдиним шляхом - знесенням гаража й те, що саме такий захід буде співмірним з інтересами обох сторін, оскільки такий захід як знесення споруди у спосіб про який просить остання, є крайньою мірою.

Далі, будь-яких інших доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивачем не надано. Клопотання про витребування інших доказів, виклик свідків чи про призначення експертизи стороною позивачки не заявлялись. Висновки компетентних органів (експертів) чи будь-які інші докази, якими встановлені порушення відповідачами будівельних норм під час спорудження спірної забудови (гаража) до господарського будинку останнього - позивачем не надані та в матеріалах справи відсутні. Відсутні і будь-які докази на підтвердження обставин допущення відповідачем Козівською селищно радою Тернопільської області порушення будь-яких норм чинного на той час законодавста під час прийняття рішення № 112 від 27.06.2006.

Батько відповідача 2 - ОСОБА_6 у 2006 році звернувся до Козівської селищної ради про надання йому дозволу на добудову гаражу до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення. Виконавчий комітет розглянув його заяву й вирішив надати такий дозвіл, було розроблено будівельний паспорт відповідно до якого змонтовано стрічковий битонний фундамент.

В червні 2006 року М. А. Кріцаку Козівською селищною радою Тернопільської області був наданий дозвіл на добудову гаражу до господарського приміщення, яке належить територіальній громаді, з дотриманням будівельних норм й тому погодження інших співвласників квартир тогочасне законодавство не вимогало.

Відповідно до ст. 382 ЦК України (в редакції від 12.05.2006, на час прийняття рішення) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

На переконання суду, позовна вимога про визнання протипраним та скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 не підлягає задоволенню з тих підстав, що позивач не довела правової та фактичної підстави заявленої вимоги в цій частині, в тому числі порушення оскаржуваним рішенням її особистих прав. Оскаржуване рішення від 27.06.2006 реалізовано і скасування такого рішення, як вважає суд, не несе будь яких юридичних наслідків.

Твердження позивача про те, що будівництво гаража ОСОБА_2 порушує права сімей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на думку суду не заслуговують на увагу оскільки останні не уповноважували ОСОБА_4 представляти їх інтереси у суді. А тому доводи позивача про те, що рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 порушує права зазначених сімей є безпідставними.

Крім того, позивач розпорядилася своїми процесуальними правами на власний розсуд і звернулася до суду до відповідачів, тоді як інші власники багатоквартирного житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_2 не брали участі у справі.

Також судом встановлено, що як ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 не звертались до Козівського районного суду Тернопільської області з відповідними позовами щодо порушення їхніх прав.

Тож на думку суду не має підстав для скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 про надання дозволу громадянину ОСОБА_6 на добудову гаражу до господарського приміщення на земельній ділянці, розташованій на АДРЕСА_2 . Таких підстав стороною позивача не наведено та судом не здобуто.

На переконання суду, позивачем свідомо було подано наявні у матеріалах справи докази, які остання вважала достатніми для підтвердження своїх позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи сторони відповідачів, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 через їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до абзацу 3пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

З огляду на те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд не вбачає.

VI. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно п. п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України

ухвалив:

відмовити у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування рішення та знесення самочинного будівництва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 24.05.2024.

Повне найменування сторін:

позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; дані паспорта: серія НОМЕР_3 , виданий Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 03.03.2000;

відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; дані паспорта: відсутні;

відповідач Козівська селищна рада Тернопільської області; місцезнаходження: вул. Грушевського, 38, смт Козова, Тернопільський район, Тернопільська область; .

Суддя О. Б. Гриновець