Провадження № 2/161/1070/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

представників позивача ОСОБА_7., ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2023 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач) про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Республіки Польща. У 2017 році він познайомився з відповідачкою, а з вересня 2017 року вони стали проживати разом у належному позивачу будинку за адресою АДРЕСА_1 . Разом сторони проживали до осені 2023 року.

Позивач стверджує, що вони проживали разом з відповідачем саме як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, оскільки мали спільний побут, бюджет та спільній права та обов`язки, що характері для подружніх.

Зокрема вказує, що у 2022 році він зробив відповідачу пропозицію одружитися, але для цього необхідний був дозвіл польського суду, який відповідач і отримала.

Позивач вказує, що відповідач запропонувала інвестувати у нерухомість на території України у м. Луцьку. Вона планувати придбати одну квартиру для проживання, а іншу - здавати в оренду.

Оскільки позивач мав достатній рівень доходів, адже працює моряком, а відповідач не мала достатнього заробітку, у 2020-2021 роках сторони придбали майнові права на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , а також квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Відповідні договори були оформленні на відповідача.

Наразі між сторонами виник спір стосовно поділу вищенаведеного майна, оскільки позивача, коли він приїхав у Луцьк, мати відповідача не допустила до квартири, вважаючи її особистою власністю відповідача.

Позивач також вказує на наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя (ст.70 СК України), у зв`язку з тим, що саме він мав значний заробіток у сім`ї, а відповідач доходів не мала.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд:

1) встановити факт спільного проживання позивача з відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2017 року по жовтень 2023 року;

2) визнати за позивачем право власності на частку у спільній сумісній власності, набутій за час спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: право власності на 90% майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 ; право власності на 90% квартири АДРЕСА_5 (т.1 а.с.2-13).

Відповідач у письмовому відзиві від 13 грудня 2023 року позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи відповідача зводяться до заперечення факту проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказує, що вона перебувала у трудових, а не сімейних відносинах з позивачем.

Також відповідач заперечує застосування права України до розглядуваних правовідносин, оскільки відносини сторін виникли та відбувалися на території Республіки Польща (т.2 а.с.1-11).

У відповіді на відзив та письмовому запереченні сторони фактично повторили доводи своїх первинних заяв по суті спору (т.2 а.с.71-78, 195-202).

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просила суд їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіка Польща та власником будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний будинок фактично використовується як готель, оскільки обладнаний окремими кімнатами для проживання гостей.

Як слідує з паспортних документів відповідача для виїзду за кордон, а також інформації про її виїзди за кордон, фактично вона постійно, з 2017 року, проживає у Республіці Польща, має відповідний дозвіл на проживання там. В Україні позивач перебуває періодично на невеликі проміжки часу (т.1 а.с.162-163, т.2 а.с.43-45).

13 лютого 2020 року, на підставі договору про уступку прав та переведення обов`язків за договором про участь у пайовому будівництві 43/1/22, відповідач набула майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , яка будується (т.1 а.с.136-138).

Згідно довідки ТОВ «Інновабуд-Плюс» від 04 грудня 2020 року, відповідач повністю сплатила вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.с.155).

Фактично, на час розгляду справи судом, квартира АДРЕСА_4 в експлуатацію не введена, права власності на цю квартиру не зареєстровано.

Крім того, згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2021 року №60/6-ДТ-МП, який укладений між ТОВ «ЖК ДРІМ ТАУН» та відповідачем, договору купівлі-продажу фінансового інструменту від 28 жовтня 2021 року №БВ/Ф-21-10-28/2-1, остання набула майнові права на квартиру АДРЕСА_5 . 30 травня 2023 року право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем (т.1 а.с.170-186, 195-196).

Наведені вище обставини сторонами не заперечуються та вважаються встановленими судом.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

В першу чергу суд вважає надати оцінку доводам сторони відповідача про непоширення на розглядуваній відносини прав України, а також юрисдикції національного суду.

Відповідно до статті 32 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, правові відносини, що стосуються нерухомого майна, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Компетентними є суди цієї ж Договірної Сторони.

У частині п`ятій статті 25 цього ж Договору передбачено, що майнові стосунки подружжя щодо нерухомого майна визначаються законодавством та підлягають компетенції судів тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Крім того, у частині першій статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.

Частиною другою статті 42 цього ж Закону визначено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

З аналізу вищенаведених положень міжнародного договору, а також національного законодавства України слідує, що до будь-яких відносин стосовно нерухомого майна на території України, в тому числі сімейних, застосовується виключно право України, а компетентним судом в таких спорах є саме суд України. Постійне проживання сторін на території Республіки Польща цих правил не змінює, а тому доводи відповідача про непоширення права України та компетенції національного суду на ці відносини є помилковим.

Переходячи до суті цього спору, суд вважає за необхідним надати оцінку доводам позивача про спільне проживання з відповідачем однієї сім`єю без реєстрації шлюбу.

Статтею 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З матеріалів справи слідує, що звертаючись до компетентних органів Республіки Польща з проханням про дання дозволу на проживання відповідач ОСОБА_5 вказувала позивача своїм партнером, тобто, особою, з якою у неї є сімейні відносини (т.1 а.с.34).

Також судом досліджені спільні фотографії сторін. З їх характеру, а саме що сторони знаходяться в сімейній обстановці, обіймають одне одного, спільно проводять дозвілля та побут, можливо зробити висновок, що відносини між ними були саме сімейними, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Будь-яких спростувань змісту цих фотографій сторона позивача суду не надала (т.1 а.с.68-71).

Крім того, згідно постанови районного суду міста Вейгерово від 23 серпня 2022 року відповідача звільнено від обов`язку надати довідку про дієздатність для укладення шлюбу з позивачем. Судом також досліджений запис відповідного судового засідання, на якому відповідач самостійно вказала, що бажає укласти шлюб з позивачем та фактично проживає з ним однієї сім`єю з 2017 року (т.1 а.с.74, т.2 а.с.90-95).

Посилання позивача на те, що відносини між сторонами були трудовими, а не сімейними, нічим не підтверджені. Виконання відповідачем обов`язків з розміщення гостей у будинку, який належить позивачу, не спростовує наявність сімейних відносин сторін, зокрема участь у веденні спільного бізнесу та заробітку.

Враховуючи вищевикладене, а саме факт самостійного зазначення відповідачем перед судом у Республіці Польща про спільне проживання з позивачем як чоловіка та жінки з 2017 року, її бажання укласти шлюб з ним, зазначення в інших офіційних документах, зокрема у листі про надання дозволу на проживання позивачам «партнером», наявність спільних фотографій сторін, які явно вказують саме про сімейні відносини сторін, суд дійшов висновку, що в період з вересня 2017 року по жовтень 2023 року дійсно мав місце факт спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на території Республіки Польща.

Однак, зважаючи на правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року №523/14489/15-ц, обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено лише у мотивувальній частині рішення суду. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. З огляду на вищевикладене, суд встановлює відповідні обставини фактичного проживання сторін однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у мотивувальній частині цього рішення, а у задоволенні такої вимоги, відмовляє, адже це не є ефективним способом захисту порушеного права.

Визначаючи перелік майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.

Як вже зазначав суд, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, вирішуючи питання про включення чи не включення того чи іншого майна до складу спільної сумісної власності подружжя, суд керується загальними приписами глави 8 СК України, щодо майна яке набуте сторонами у період з вересня 2017 року по жовтень 2023 року, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Оскільки майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , а також квартира АДРЕСА_5 , були придбані відповідачем у 2020-2021 роках за відплатними договорами, тобто, на час існування фактичних шлюбних відносин з позивачем, вказане майно входить до складу спільної сумісної власності сторін.

Доказів того, що квартири були придбані виключно за рахунок особистих коштів відповідача, які набуті нею до фактичних шлюбних відносин із позивачем, остання суду не надала. Надані відповідачем виписки з банківського рахунку стосуються періоду 2020-2021 років, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Доказів наявності власних заощаджень до 2017 року відповідач суду не надала (т.2 а.с.47-52).

Підстав для відступу від засад рівності частки подружжя у спільній сумісній власності (ст.70 СК України) суд не знаходить. Вказуючи про те, що позивач має значний рівень заробітку, останній забуває, що згідно ч.2 ст.60 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже, всі доходи сторін, отримані ними за період спільного проживання однієї сім`єю, є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і заробітна плата позивача. Тому доводи сторони позивача про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя є надуманими та безпідставними.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за громадянином Республіки Польща ОСОБА_4 право власності на:

1) 1/2 (одну другу) частку майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 ;

2) 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_5 , площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7 456,15 грн., що пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності, - задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнати за громадянином Республіки Польща ОСОБА_4 право власності на:

1) 1/2 (одну другу) частку майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 ;

2) 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_5 , площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 7 456,15 грн. (сім тисяч чотириста п`ятдесят шість гривень п`ятнадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сил після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), громадянин Республіки Польща, адреса реєстрації та фактичного місця проживання АДРЕСА_6 , код із універсальної системи реєстру населення (PESEL) 0, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 від 04 жовтня 2021 року дійсний до 04 жовтня 2031 року.

Відповідачем у справі є ОСОБА_5 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повне судове рішення складено та підписано 08 березня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк