КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/7837/23

номер провадження: 22-ц/824/1016/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року у складі судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до ордеру № 39674 від 28 листопада 1961 року ОСОБА_4 та членам його сім`ї було надано право зайняття житлового приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Дарницької районної Ради народних депутатів № 180 від 13 квітня 1987 року особовий рахунок за вказаною квартирою було переоформлено на ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача. Малолітня донька позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 25 травня 2010 року по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько малолітньої доньки позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 .

За результатами звернень позивача до органів виконавчої влади їй було відмовлено у реєстрації її місця проживання у квартирі у зв`язку з відсутністю згоди зареєстрованого наймача ОСОБА_3 , місцезнаходження якої позивачці невідоме та її письмова згода не може бути надана.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Басараб Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про не доведення позивачкою досягнення згоди з наймачем спірної квартири про право користування квартирою, є хибними, оскільки відповідач ОСОБА_3 відзив до суду першої інстанції не надала, в судове засідання не з`явилась та не виявляла інтересу до позову.

Вважає, що висновки суду про те, що позивачка є власником частини іншої приватизованої квартири, не заслуговують на увагу, оскільки вона зверталась до суду як мама малолітньої дитини для визнання її права користування за місцем реєстрації своєї дитини, яка самостійно не може проживати і використовувати житло без матері, оскільки батько дитини помер. Крім того, житлове приміщення відноситься до державного житлового фонду, а не приватної власності.

Зазначає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Отже, позивачка є єдиним членом сім`ї малолітньої дитини.

Стверджує, що без реєстрації позивачки за місцем реєстрації дитини неможливо вирішити питання про визнання ОСОБА_3 втратившою право користування спірною квартирою, яка понад 30 років не проживає, а комунальні послуги лежать на позивачці ОСОБА_1 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги доапеляційногo суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація та третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом шляхом надсилання судової повістки 23 січня 2024 року на їх офіційну електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції суду (а.с.109-110).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Крім того, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи були розміщені на офіційному сайті Київського апеляційного суду та перебували у вільному доступі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачі та третя особа вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - Басараб Н.В. , які просили апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ордеру № 39674 від 28 листопада 1961 року ОСОБА_4 та членам його сім`ї було надано право зайняття житлового приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Дарницької районної Ради народних депутатів №180 від 13 квітня 1987 року особовий рахунок за вказаною квартирою було переоформлено на ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача.

Згідно інформації про зареєстроване місце проживання особи, малолітня донька позивачки ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 25 травня 2010 року по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько малолітньої доньки позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що за результатами звернення її до органів виконавчої влади їй було відмовлено у реєстрації її місця проживання у вказаній квартирі.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 березня 2023 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією відмовлено позивачці в реєстрації її місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку відсутністю згоди наймача та органу опіки та піклування Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

10 квітня 2023 року Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено позивачці у наданні згоди на її реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації доньки, у зв`язку з ненаданням згоди наймача.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.

Проте позивачкою не доведено досягнення згоди з наймачем спірної квартири про право користування квартирою.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 19 грудня 1995 року та згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 01 листопада 2007 року вона має право на частину квартири за вищевказаною адресою.

Разом із тим, аналіз змісту ст. 65 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_3 відзив до суду першої інстанції не надала, в судове засідання не з`явилась та не виявляла інтересу до позову, а відтак представник позивачки вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового про не доведення позивачкою досягнення згоди з наймачем спірної квартири про право користування квартирою, є необґрунтованими, оскільки доведення позивачкою досягнення згоди з наймачем спірної квартири про право користування квартирою є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.12 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка зверталась до суду як мама малолітньої дитини для визнання її права користування за місцем реєстрації своєї дитини, яка самостійно не може проживати і використовувати житло без матері, оскільки батько дитини помер, а також на те, що житлове приміщення відноситься до державного житлового фонду, а не приватної власності, не можуть бути підставо для скасування рішення суду, оскільки не спростовують висновків суду про те, що позивачкою не доведено досягнення згоди з наймачем спірної квартири про право користування квартирою та наявність у позивачки іншого приватизованого житла.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: