1Справа № 335/9631/23 2/335/342/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря судового засідання Колесник Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

04.10.2023 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкодив якому просить:

1. Визнати незаконним та скасувати Наказ про звільнення ОСОБА_1 від 25.11.2022 №168 о/с ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області».

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача терапевтичного відділення поліклініки в ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області».

3. Стягнути з ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 10 000 грн..

4. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача терапевтичного відділення поліклініки в ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області».

В обґрунтування позову вказує наступне.

07.11.2015 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» на посаду лікаря-терапевта дільничного поліклініки, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 . Надалі, згідно запису 13 в трудовий книжці, 01.03.2018 року, згідно Наказу від 01.03.2018 року№30 о/с, позивача призначено на посаду завідувача терапевтичним відділенням поліклініки лікарем. 28.08.2023 року позивачем отримано засвідчену копію Наказу №168 о/с від 25.11.2022, яким позивача звільнено з посади завідувача терапевтичного відділення поліклініки, на підставі пункту 8-3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль.

Вказаний Наказ вважає протиправним, а звільнення незаконним та безпідставним виходячи з наступного.

Так, Наказ про звільнення позивача від 25.11.2022 №168 о/с ДУ «ТМО МВС України в Запорізькій області» є протиправним з огляду на те, що позивача звільнено з посади, на якій вона не перебувала. ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача терапевтичного відділення поліклініки, а згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 , запис 13, 01.03.2018 року, згідно Наказу від 01.03.2018 р. №30 о/с, ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача терапевтичним відділенням поліклініки лікарем. Про те, що позивач перебувала на посаді, яка зазначена в трудовий книжці (завідувач терапевтичним відділенням поліклініки лікар), свідчить і засвідчене відповідачем подання ОСОБА_3 від 24.11.2023 р. про звільнення ОСОБА_1 , завідувача терапевтичним відділенням поліклініки ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області) лікаря. Тому факт, що позивача звільнено з посади, на якій вона не перебувала, свідчить про протиправність Наказу №168 о/с від 25.11.2022 р., що є підставою для його скасування та поновлення позивача на роботі.

Крім того, відсутні необхідні умови для припинення трудового договору з позивачем на підставі п.8-3 ст.36 КЗпП України, а причини її звільнення, наведені в наказі №168 о/с від 25.11.2022 р. не відповідають дійсним обставинам справи.

У зв`язку із воєнною агресією рф та введення воєнного стану та перебування м. Запоріжжя в зоні проведення активних бойових дій, через загрозу життю позивача та її дітей, вона була змушена виїхати за межи України до Литви в березні 2022 р..

Електронним листом від 25.03.2022 р. позивач надала відповідачу заяву про відпустку на 30 календарних днів з 01.04.2022 р..

На підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», електронним листом від 29.04.2022 р. позивач повідомила відповідача про перебування за межами України та про тимчасове призупинення дії трудового договору до офіційного скасування воєнного стану на території України та додала документ про міграцію до Литви №760093977. Відповідач на погодився на призупинення дії трудового договору, про що повідомив позивача електронним листом від 29.04.2022 р. №33/28-840. В подальшому позивачу стало відомо про її звільнення Наказом №168 о/с від 25.11.2022 р.

Листами від 28.06.2022 р. та від 29.06.2022 р. позивач додатково повідомили відповідача про перебування з двома неповнолітніми дітьми за межами України у статусі тимчасово переміщеної особи та надавала відповідні докази.

Таким чином, станом на 29.06.2022 р. відповідач мав чітку інформацію про причину відсутності позивача на роботі, що свідчить про відсутність необхідних умов для припинення трудового договору з позивачем на підставі п.8-3 ст.36 КЗпП України, а причини її звільнення, наведені в наказі №168 о/с від 25.11.2018 р. не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, відповідно до отриманого позивачем в подальшому Подання ОСОБА_3 від 24.11.2023 р., яке зазначено в Наказі про звільнення, в якому підстави для звільнення, відповідач визнає, що отримано відомості від позивача про те, що вона знаходиться в Литві та супроводжує малолітніх дітей. Нібито, надалі, протягом 4 місяців поспіль, раз на місяць, з метою з`ясування причин відсутності позивача на роботі, невідомі співробітники відповідача здійснювали виїзди за місцем проживання позивача в м. Запоріжжя згідно особової картки П-2 та складали не відомі акти. Разом з тим, з моменту виїзду позивача з України в березні 2022 р. до дати звільнення, в квартирі позивача проживав її чоловік та мати позивача.

Крім того, наявність у відповідача інформації про причини відсутності позивача на робочому місці з 19.07.2022 по 25.11.2022 підтверджується скриншотами листувань за з відповідачем за допомогою мереж «Facebook» та «Viber».

Крім того, відповідач, в порушення ч.1 ст.47 КЗпП України не видав позивачу копію наказу (розпорядження) про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні (ст.116 КЗпП).

Так, з електронної в електронній пошті слідує, що позивача листом від 25.11.2022 №33/28-2075 лише повідомлено про те, що її буде звільнено 25.11.2022 р. і запропоновано з`явитися для оформлення в трудовій книжці звільнення до відповідача. Жодного документу з передбачених у ч.1 ст.47 КЗпП України направлено не було і тільки 28.08.2023 року позивач на її заяву від 19.07.2023 р. отримала належним чином засвідчену копію наказу №168 о/с від 25.11.2022 р.

Крім того, вказані вище дії з боку відповідача є порушенням законних прав позивача на працю, які завдали позивачу моральних страждань. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїм неповнолітнім дітям. Всі зазначені моральні страждання нанесені позивачу діями відповідача можуть негативно відобразитися на здоров`ї.

На підставі ст.237-1 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача в моральну шкоду в розмірі 10 000 грн..

Ухвалою судді від 05.10.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, залишено без руху для усунення недоліків.

30.10.2023 року позивачем недоліки позову усунено.

Ухвалою судді від 31.10.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

05.12.2023 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому зазначає що ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» не порушувало права ОСОБА_1 , оскільки трудовий договір з позивачем припинено законно, обґрунтовано, з дотриманням вимог діючого законодавства. Як наслідок, відсутні підстави для визнання наказу від 25.11.2022 №168 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним та для поновлення позивачки на посаді завідувача терапевтичного відділення поліклініки лікаря, а також стягнення на користь позивача моральної шкоди. Крім того, позовну заяву подано буз додержання вимог ст.233 КЗпП України пропуск строку звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» Марченко Н.В. проти задоволення позову заперечувала, з підстав викладених у відзиві на позов. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 07.11.2015 року до 25.11.2022 року. Станом на 25.11.2022 (день звільнення) займала посаду завідувача терапевтичного відділення поліклініки лікаря.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан.

Для вирішення сімейних питань ОСОБА_1 з 28 лютого до 10 березня 2022 року надано соціальну відпустку як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років (наказ від 02.03.2022 № 33о/с).

Згідно наказу від 10.03.2022 № 37о/с ОСОБА_1 з 11 березня до 31 березня 2022 року надано відпустку без збереження заробітної плати.

Відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ (із змінами) у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

25.03.2022 ОСОБА_1 на електронну пошту відповідача направила заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Відповідно до наказу від 01.04.2022 № 52о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 квітня до 30 квітня 2022 року.

29.04.2022 ОСОБА_1 звернулась із заявою про тимчасове призупинення дії трудового договору.

Відповідач листом від 29.04.2022 за вих. № 33/28-840 відмовив у призупиненні дії трудового договору через відсутність на те законних підстав. Крім того, даним листом повідомлено ОСОБА_1 про необхідність стати до роботи. Дану вимогу ОСОБА_1 проігнорувала, до роботи не стала.

Усі листи відповідача представником позивача додано до позовної заяви і позивач не може стверджувати, що не отримувала їх. Листування між сторонами здійснювалось виключно засобами електронної пошти, оскільки поштової адреси ОСОБА_1 так не надала.

Після невиходу позивача на роботу комісією складались акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі. Крім того, комісія виїжджала за місцем проживання ОСОБА_1 , про що складені акти про відвідування дома.

24.06.2022, з метою оновлення та систематизації обліку працівників, відповідачем на електронну адресу ОСОБА_1 направлено лист за вих. № 33/28-1066 з проханням повідомити інформацію щодо місця фактичного перебування (реєстрації), соціальний та трудовий статус (внутрішньо переміщена особа, робота за сумісництвом тощо) з наданням підтверджуючих документів, а також причину відсутності на робочому місці.

На даний лист позивач повідомила, що з 13.03.2022 знаходиться в евакуації з двома неповнолітніми дітьми за межами України, а саме в Литві, у статусі тимчасово переміщеної особи, інші питання залишились проігнорованими, відповіді ОСОБА_1 не надала, до роботи не приступила.

06.07.2022 позивачу направлено лист за вих. № 33/28-1133 з вимогою надати інформацію на питання, зазначені у листі вих. № 33/28-1066 від 24.06.2022. На даний лист ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від ОСОБА_1 відповіді не отримала.

Більше на зв`язок з керівництвом чи інспектором з кадрів позивач не виходила. У зв`язку із відсутністю документально підтвердженої інформації про причини відсутності позивачки на роботі та з метою з`ясування причин її відсутності, відповідачем раз на місяць здійснювався виїзд за місцем проживання, інформація про яке міститься в матеріалах особової справи та в обліковій картці П-2. Факт відсутності позивача зафіксований відповідними актами та табелями обліку робочого часу.

Таким чином, будь-які комунікації відповідача з позивачкою здійснювались виключно до 06.07.2022 (лист ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» за вих. № 33/28-1133, на який позивачка не надала відповіді).

24.11.2022 начальником лікарні (з поліклінікою) ОСОБА_4 керівництву установи подано подання про звільнення ОСОБА_1 через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль відповідно до пункту 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України.

25.11.2022 Відповідачем на електронну пошту ОСОБА_1 направлено повідомлення (вих. № 33/28-2075) про звільнення з роботи 25.11.2022.

Наказом від 25.11.2022 № 168о/с (із змінами, внесеними наказом від 02.12.2022 № 173о/с) ОСОБА_1 , завідувача терапевтичного відділення поліклініки лікаря, звільнено 25 листопада 2022 року відповідно до пункту 8-3 статті 36 КЗпП України через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Наказ від 25.11.2022 № 168о/с направлено на електронну пошту ОСОБА_1 25.11.2022.

26.11.2022 від ОСОБА_1 було отримано власне підтвердження про отримання цього листа.

Крім того, 25.11.2022 інспектором з кадрів ОСОБА_5 в додатку «Viber» позивачу надіслано наказ від 25.11.2022 № 168о/с про звільнення, лист з повідомленням про звільнення від 25.11.2022 № 33/28-2075 та текстове повідомлення, де позивача попросили підтвердити отримання нею вищезазначених документів. Повідомлення було прочитано - видно з характерних подвійних позначок у повідомленні. ОСОБА_1 26.11.2022 надано власне підтвердження про отримання.

Вищезазначені обставини представник відповідача підтвердила під час допиту в якості свідка за клопотанням представника відповідача.

КЗпП України не були врегульовані питання трудових відносин між роботодавцем та працівниками під час воєнного стану. Такі питання врегульовано Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ (із змінами).

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин. Зазначеним законом було внесено зміни і в Кодекс законів про працю України. Зокрема, частину першу статті 36 КЗпП України («Підстави припинення трудового договору») доповнено пунктом 8-3: відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Законодавцем з дати набрання чинності Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, у випадках, коли відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності затягнеться на 4 місяці поспіль і більше, надано право роботодавцеві скористатися вищевказаною новою підставою для розірвання трудового договору з таким працівником.

Для припинення дії трудового договору за пунктом 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).

Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX набрав чинності з 19.07.2022 та не має зворотної дії в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), отже відлік 4 місяців відсутності працівника не може початися раніше цієї дати.

На підставі вищевикладеного, станом на 20.11.2022 у Відповідача вже були наявні всі законні підстави припинити дію трудового договору з позивачем через відсутність її на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль згідно із пунктом 8-3 статті 36 Кодексу Законів про працю України.

На підставі наказу від 25.11.2022 № 168о/с (із змінами, внесеними наказом від 02.12.2022 № 173о/с) ОСОБА_1 , завідувача терапевтичного відділення поліклініки лікаря, звільнено 25 листопада 2022 року відповідно до пункту 8-3 статті 36 КЗпП України через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Суд вважає, що відповідачем, у відповідності до вимог діючого законодавства, одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль: Позивачка відсутня на робочому місці протягом більш тривалого терміну, а саме з 26.02.2022, але з врахуванням відліку часу з дати набрання чинності Законом від 01.07.2022 № 2352-IX з 19.07.2022, 4 місяці відсутності працівника - 19.11.2022; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль, при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності: остання комунікація позивачки та відповідача відбулася 06.07.2022. Саме 06.07.2022 Відповідач засобами електронної пошти направив позивачу лист вих. № 33/28-1133, на який ОСОБА_1 не надала відповідь.

Доводи представника позивача, щодо звільнення позивача від 25.11.2022 №168 о/с ДУ «ТМО МВС України в Запорізькій області» є протиправним з огляду на те, що позивача звільнено з посади на якій вона не перебувала суд до уваги не приймає виходячи з наступного.

Дійсно, ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача терапевтичного відділення поліклініки, а згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 , запис 13, 01.03.2018 року, згідно Наказу від 01.03.2018 р. №30 о/с, ОСОБА_1 , згідно Наказу від 01.03.2018 р. №30 о/с, ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача терапевтичним відділенням поліклініки лікарем.

Разом з тим, внесення змін у наказі з метою виправлення помилок не може бути підставою для визнання такого звільнення незаконним, що підтверджується постановою Верховного Суду від 23.12.2022 року у справі №511/466/19.

Також суд зазначає, що на момент виїзду ОСОБА_1 із м. Запоріжжя, та в подальшому Запорізька міська громада не була внесена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75. На момент виїзду, та у теперішній час, у місті, в якому знаходиться Установа відповідача, активні бойові дії не ведуться, реальної загрози для життя та здоров`я працівників немає, що спростовує доводи позивача про перебування м. Запоріжжя в зоні проведення активних бойових дій.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивача на законних підставах звільнено, відповідно наказу від 25.11.2022 № 168о/с (із змінами, внесеними наказом від 02.12.2022 № 173о/с) ОСОБА_1 , завідувача терапевтичного відділення поліклініки лікаря, звільнено 25 листопада 2022 року відповідно до пункту 8-3 статті 36 КЗпП України через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Оскільки підстави для задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі відсутні, - не підлягає задоволенню вимога, про стягнення моральної шкоди, оскільки вони є похідними від основної вимоги.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд відмовляє повністю.

Судові витрати у даному випадку розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82,89,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Повні відомості про сторін згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області», , адреса 69005, м. Запоріжжя, вулиця О. Матросова, 29.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15.05. 2024 року.

Суддя А.В. Воробйов