справа № 753/3167/24 головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, у якому просив суд:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 2007 року.

визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2007 року проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. У 2013 році за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача. В цій квартирі позивач за власні кошти зробив ремонт, придбав побутову техніку та меблі. Однак, в подальшому відносини між сторонами погіршилися, а відповідачка не визнає придбану квартиру спільним майном.

19 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Наталія Сергіївна продала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог. Повідомила, що до моменту придбання квартири АДРЕСА_1 , вона разом зі своєю сім`єю: чоловіком ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_4 та онуками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Прагнучи допомогти доньці з придбанням окремого житла і 21 травня 2013 року вона продала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 619 378 грн. та в той же день, 21 травня 2013 року, придбала квартиру АДРЕСА_1 за ціною 365 400 грн. Тобто спірна квартира була придбана за кошти, які відповідач отримала від продажу власної квартири АДРЕСА_3 . Жодного відношення до придбаної квартири відповідач не мав та не має.

Додатково повідомила, після того як продала квартиру по АДРЕСА_4 та почала проживати за адресою: АДРЕСА_5 приблизно на початку 2014 року сторони стали більше спілкуватися та надалі між ними склалися близькі відносини, які тривали близько двох років. 29 травня 2014 року відповідач на прохання позивача зареєструвала його у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . Таке прохання позивача було обґрунтовано тим, що він не мав зареєстрованого місця проживання, що перешкоджало йому їздити на заробітки закордон. Через те, що позивач не мав постійного місця проживання під час перебування в Україні, в перервах між поїздками закордон, позивач проживав у квартирі відповідача та сплачував комунальні послуги. При цьому, у відповідача з позивачем ніколи не було спільного бюджету, вони ніколи не вели спільне господарство та між ними не були відносини, притаманні подружжю. В подальшому, після припинення близьких відносин (які тривали орієнтовно з 2014 по 2016 роки) відповідачка просила позивача з`їхати з її квартири, проте позивач ігнорував таке прохання. 13 грудня 2023 року відповідач самостійно зняла позивача з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю.

24 червня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Наталія Сергіївна подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, в якій просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 500 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 24 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. А також скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року і заяву про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Вважає, що проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі підтверджується довідками з місця проживання, показами свідків, доказами про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди з додатковим рішенням обґрунтував тим, що відповідач не подала попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

26 вересня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Наталія Сергіївна подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року законним та обґрунтованим.

Разом з тим, представник відповідача просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000 грн.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Наталія Сергіївна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2006 року шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , розірвано.

Свідоцтво про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідачці видано 09 квітня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - розірвано.

21 травня 2013 року ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за ціною 619 378 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко І.І., зареєстровано в реєстрі за №841.

В той же день, 21 травня 2013 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за ціною 365 400 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за №3965.

З 29 травня 2014 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 та знятий з реєстрації за заявою власника ОСОБА_2 13 грудня 2023 року.

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що його дядько проживав разом зі свою співмешканкою у нього на дачі з 2004 року протягом двох років, а потім вони переїхали від нього. ОСОБА_1 працював на заробітках, бо хотів придбати житло.

Свідок ОСОБА_4 (донька відповідача) зазначила, що знає ОСОБА_1 давно, так як він проживав разом із їх сусідкою. Вона зрозуміла, що йому потрібно було житло та попросила його звільнити квартиру. У 2006-2007 роках у мами були з ним стосунки. У 2013 році після розлучення з татом вона продала свою квартиру і на ці кошти придбала спірну квартиру, а на залишок коштів купила будинок в Черкаській, в якому ми жили з 2013 року. Згодом ми приїхали до мами в гості, а ОСОБА_9 заселився у її квартиру. Мама зареєструвала його в квартирі, так як йому треба було влаштуватися на роботу. Грошей на придбання квартири позивач не надавав.

Свідок ОСОБА_10 (рідний брат відповідача) повідомив, що сестра продала квартиру, тому що хотіла допомогти доньці, хотіли роз`їхатися, жити окремо. Купила хату на Черкащині та квартиру на Харківському шосе, в яку я перевозив речі відповідачки, причому речей ОСОБА_11 як і його самого не було.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем та придбання за рахунок спільних коштів квартири АДРЕСА_1 , а тому вона не належить до спільно нажитого майна та не підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувався факт тривалого знайомства з позивачем, а також їх близьких стосунків період 2014-2016 років.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. При цьому, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Надані стороною позивача на підтвердження спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах світлини, на переконання суду, свідчать про знайомство сторін та про проведення разом часу, що в ході розгляду справи і не заперечувалося відповідачем, але не є у розумінні статей 76-80 ЦПК України належними, допустимим та достатніми доказами шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї.

Покази свідків сторін місцевий суд також обґрунтовано не вважав достатнім доказом для встановлення факту їх проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості повідомленні сторонами та сформовані власним та особистим ставленням свідків до сторін.

Крім того, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 та сплата ним комунальних платежів за цією адресою у певні періоди часу не свідчить про наявність між сторонами саме шлюбно-сімейних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу у період з 2007 року.

Надаючи оцінку обставинам купівлі-продажу спірної квартири, місцевий суд обґрунтовано вважав, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що виручена ОСОБА_2 в результаті продажу квартири АДРЕСА_3 сума коштів в розмірі 619 378,00 грн. була достатньою для придбання того ж дня квартири АДРЕСА_1 за ціною 365 400,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду першої інстанції надано копію Договору про надання правничої допомоги від 12 березня 2024 року, укладеного між адвокатом Пухальською Н.С. та ОСОБА_2 ; копію додаткової угоди №1 від 13 березня 2024 року до Договору; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги; копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги (наданих послуг) від 21 червня 2024 року до Договору, на суму 35 500 грн., копію прибуткового касового ордеру №21/06 від 21 червня 2024 року до Договору на суму 35 500 грн.

Відповідно до розрахунків витрат на правничу допомогу, які наведені в акті приймання-передачі наданої правничої допомоги (наданих послуг) від 21 червня 2024 року, адвокатом надано наступні послуги:

- ознайомлення із матеріалами справи, здійснення правового аналізу ситуації та дослідження судової практики у подібних правовідносинах, побудова адвокатом позиції захисту інтересів клієнта, підготовка та направлення до суду відзиву на позовну заяву -вартість 8 000 грн.;

- ознайомлення із відповіддю на відзив, підготовка та направлення до суду заперечень на відповідь на відзив - вартість 6 000 грн.;

- підготовка та правлення до суду заяви про виклик свідка - вартість 1 500 грн.;

- участь адвоката у судовому засіданні 19.03.2024 - вартість 5 000 грн.;

- участь адвоката у судовому засіданні 04.04.2024 - вартість 5 000 грн.;

- участь адвоката у судовому засіданні 23.05.2024 - вартість 5 000 грн.;

- участь адвоката у судовому засіданні 20.06.2024 - вартість 5 000 грн.;

Визначаючи час на надання позивачу вищенаведених послуг та видів правничої допомоги, суд виходив із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим вважав, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, а тому, керуючись принципом справедливості та розумності зменшив розмір заявленої суми витрат до 7 000,00 грн.

Згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За текстом відзиву на позовну заяву від 19 березня 2024 року представник відповідачки на виконання вимог статті 134 ЦПК України повідомила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 20 000,00 грн. Докази на підтвердження розміру цих витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення.

Отже доводи апелянта щодо неподання відповідачкою попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку з розглядом справи, спростовуються матеріалами справи.

Визначений судом до стягнення розмір таких витрат колегія суддів вважає дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставинами справи.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Пухальської Наталії Сергіївни про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо доводів представника ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Наталія Сергіївна про незаконність додаткового рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

Частина перша статті 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів позбавлена можливості перевірити законність та обґрунтованість додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року на підставі відзиву на апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова