16.05.2024 Справа № 363/3887/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Баличевої М.Б., при секретарі Василенко Г.В.., за участю прокурора Кривошея С.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Вишгородської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду,--

ВСТАНОВИВ:

21.07.2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської міської ради звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив: усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом скасування рішення державного реєстратора №26105355 від 13.11.2015 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на частину земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0261 та про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на частину земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0261; усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом повернення на користь Вишгородської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0261 від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.08.2013 року №КИ/:38:060/00004260 затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0248 на території Хотянівської сільської ради. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2013 року № 2477 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , який у свою чергу 18.09.2013 відчужив її на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області 18.09.2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0248 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним. Крім того, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.08.2013 року №КИ/:38:060/00004261 затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0249 на території Хотянівської сільської ради. ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2013 року №2486 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_6 , який у свою чергу 18.09.2013 року відчужив її на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області 18.09.2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0249 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним. На підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 06.10.2015 року здійснено об?єднання земельних ділянок площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0248 та площею 0,10 га з кадастровим номером :38:060:0249, внаслідок чого утворилась єдина земельна ділянка площею 0,20 га з кадастровим номером :38:060:0259. Право власності на вказану ділянку 15.10.2015 року зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним. У подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2015 року здійснено поділ земельної ділянки площею 0,20 га з кадастровим номером :38:060:0259, внаслідок чого утворились дві земельні ділянки площею 0,1304 га з кадастровим номером :38:060:0260 та площею 0,0696 га з кадастровим номером :38:060:0261, право власності на які 12.11.2015 року зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним. За дорученням Вишгородської окружної прокуратури сертифікованим інженером - землевпорядником ОСОБА_7 проведено топографічно-геодезичні роботи з визначення меж прибережної захисної смуги обвідного каналу Київського водосховища, відстані спірних земельних ділянок до обвідного каналу Київського водосховища з відображенням місця розташування меж спірних земельних ділянок. З аналізу кадастрової зйомки, за результатом проведених робіт, земельна ділянка з кадастровим номером :38:060:0261 майже повністю накладається на прибережну захисну смугу обвідного каналу Київського водосховища 25 м, тобто є земельною ділянкою водного фонду. Законність відведення у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами :38:060:0248 та :38:060:0249 неодноразово досліджувалось судами різних інстанцій. За таких обставин земельна ділянка з кадастром номером :38:060:0261 належить до земель водного фонду, які в силу положень законодавства не можуть перебувати у приватній власності.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Прокурор в судовому засіданні просив задовольнити позовну заяву. 07.09.2023 року подав відповідь на відзив в якому вказав, що заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього не означає, що такий володілець набув право власності (володіння, користування, розпорядження) на це майно. Головне управління Держземагенства у Київській області розпорядилося землями водного ресурсу та фактично змінило цільове призначення спільних земельних ділянок із земель водного фонду на землі для індивідуального садівництва попри те, що не являлося розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України. Таким чином, накази ГУ Держземагенства у Київській області від 09.08.2013 року №КИ/:38:060/00004260, від 09.08.2013 року №КИ/:38:060/00004261 є незаконними, прийнятими з перевищенням повноважень, що є підставою для визнання недійсним вказаних наказів щодо передачі у приватну власність спірних земельних ділянок. На посилання відповідача на відомості форми 6-зем щодо відведення спірних земель до земель сільськогосподарського призначення прокурор зазначив, що згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.11.1998 року №377, якою затверджено Інструкцію з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форм NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем) 6-зем це лише форма державної статистичної звітності, яка по суті є таблицею складеною з рядків та граф (стовбців) без будь-яких картографічних чи топографічних матеріалів. Щодо доводів відповідача про те, що проект землеустрою щодо встановлення смуги відведення не розроблявся прокурор вказав, що аналіз ст. ст. 1, 20, 50-54 ЗУ «Про землеустрій», п. п. 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року народження №486 свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізки води. Про те, що відомості на кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0248 не відповідають фактичним обставинами справи щодо дійсної відстані земельної ділянки до водного об`єкту спростовується рішенням у справі №363/5089/13 та додано до позову кадастровою зйомкою виготовленою сертифікованим інженером-землевпорядником, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером :38:060:0261 майже повністю накладається на прибережну захисну смугу обвідного каналу Київського водосховища 25 м., тобто є земельною ділянкою водного фонду. Щодо фактичного зменшення відстані від спірної земельної ділянки до обвідного каналу Київського водосховища відповідач посилається на підмив берега в наслідок здійснення намиву піску ще в 2013 році на земельній ділянці розташованій навпроти на підтвердження чого надав зображення земельної ділянки підписаної масштабний намив №1. Однак, відповідач вводить суд в оману оскільки, згідно інтернет-сервісу ttps://www.google.com/maps вказаний намив був проведений ще в 2011 році, тобто ще до відведення спірних земельних ділянок першим власникам.

Представник Вишгородської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі на підставі поданих документів і наявних доказів у справі, позовну заяву просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, 22.08.2023 року через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, про відсутність підстав для подачі негаторного позову, оскільки земельна ділянка не є землею водного фонду та вибула з володіння держави за волею держави як власника та станом на зараз держава не володіє нею. Прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги дренажного каналу Київського водосховища, відповідно віднесення цієї ділянки до земель водного фонду. Законодавством не передбачено «автоматичного» встановлення у населених пунктах прибережної захисної смуги. Натомість нормами Земельного та Водного кодексів України прямо передбачено, що розмір прибережної захисної смуги в межах населених пунктів визначається з урахуванням містобудівної документації у кожному окремому випадку. Крім того, ділянки на момент їх надання знаходились за межами населеного пункту. Відповідач зазначає, що одразу після придбання земельної ділянки, в 2013 році, почався масштабний нами піску напроти, а потім і поруч. Такий нами, привів до коливань рівня води біля земельної ділянки, підмивання та реформування берегової смуги під впливом як хвильового навантаження, так і заміщення зони води піском. Внаслідок такого масштабного намиву піску відповідачу довелось робити берегоукріплення. Перше було зроблене шляхом накидання на берег каміння, друге шляхом зведення стіни на межі земельної ділянки. За зробленим берегоукріпленням знаходиться не зайнята берегова лінія, якою користуються рибалки та інші люди, доступ до води не перекрито, щоб громада села мала можливість користуватися водою, купатися та відпочивати. При цьому, один кут ділянки знаходиться в 29 м. від урізу води, інший в 25,5 м. Найуразливіша точка берегу десь посередині, на відстані біля 10-11 м. від земельної ділянки. Як вже зазначалось, це сталось після масштабного намиву піску навколо, і ця точка декілька метрів в одну та іншу сторону порівняно з розміром всієї ділянки. Таким чином, земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду. Проте, на момент передачі у власність фізичних осіб знаходилась в межах 25 м. від урізу води, постраждала від масштабного намиву піску навколо та зараз має вразливе місце в декілька метрів в одну та іншу сторону, де відстань води менша за 25 м. Відповідач вказує, що є вже 3-тім власником ділянки на підставі цивільно-правових договорів купівлі-продажу. Так, в силу положень ст. 388 ЦК України, ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача, що набув її за відплатним договором. Таким чином, відповідачем не порушувалось земельне законодавство, а зазначена земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення та була надана компетентним органом відповідно до законодавства. Крім того, в позовній заяві позивач просить суд не лише усунути перешкоди, а й повернути на користь держави земельну ділянка, що по суті є вимогою віндикаційного позову, яка є взаємовиключною з негаторною вимогою і не можуть заявлятися в одному позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. На електронну адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №294983877 та №294985694 від 17.01.2022 року вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 32218888:38:060:0249, 32218888:38:060:0248 на праві приватної власності по належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та на них знаходиться садовий будинок загальною площею 263 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 18.

З листа Головного управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області №я-3/0-416-15 від 20.01.2015 року вбачається, що в Управління відсутня інформація щодо розроблення проекту землеустрою щодо встановлення смуги відведення для забезпечення експлуатації та захисту від забруднення, пошкодження і руйнування дренажного каналу на території Хотянівської сільської ради.

З заперечень головного управління держземагенства у Київській області №4-15114 від 11.09.2014 року вбачається, що здійснивши відповідну перевірку Відділ Держземагенства у Вишгородському надав Головному управлінню перевірену інформацію у вигляді таблиць, відповідно до якої обмеження щодо надання дозволу відсутні та до земель водного фонду земельні ділянки не відносяться, а відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Дана інформація підписана керівником, який несе персональну відповідальність за достовірність поданої інформації. Висновком відділу від 02.08.2013 року №577 був погоджений проект. Крім того, в проекті є довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, згідно з якою спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту і відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення. Земельні ділянки не відносяться до категорій земель природно-заповітного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного та лісогосподарського призначення. В подальшому, керуючись ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», перевіривши документи на відповідність вимогам законодавства державний кадастровий реєстратор здійснив державну реєстрацію земельної ділянки та на підтвердження такої надав витяги з Державного земельного кадастру, де зазначено, що це землі сільськогосподарського призначення. Так, у проекті міститься довідка 6-зем про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення, проект погоджений у відповідності до вимог законодавства, витяг з Державного земельного кадастру підтверджує реєстрацію земельних ділянок, де зазначено категорію земель землі сільськогосподарського призначення.

Листом №01-12/359 від 13.05.2015 року управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області надало роз`яснення з питання визначення та встановлення смуги відведення на земельних ділянках вздовж дренажного каналу. Так, в листі зазначено, що положення ст. 88 Водного кодексу України та ст. 60 Земельного кодексу України при встановленні смуги відведення для дренажних каналів не застосовується, оскільки правовий режим встановлення смуг відведення визначається ст. 91 Водного кодексу України та ст. 63 Земельного кодексу України.

06.10.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до компетентних органів із заявою, в якій просили розробити технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання в єдину сформовану земельну ділянку наступних земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с/рада Хотянівська, кадастровий номер :38:060:0248, цільове призначення для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках (по частці кожному), згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Ситнецькою Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.09.2013 року за реєстровим №1829, на підставі якого 18.09.2013 року тим самим нотаріусом за кожним з них зареєстровано право власності на частку вищевказаної земельної ділянки, а саме за номером запису 2536670 за ОСОБА_1 та за №2536671 за ОСОБА_2 ; земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с/рада Хотянівська, кадастровий номер :38:060:0249, цільове призначення для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках (по частці кожному), згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Ситнецькою Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.09.2013 року за реєстровим №1834, на підставі якого 18.09.2013 року тим самим нотаріусом за кожним з них зареєстровано право власності на частку вищевказаної земельної ділянки, а саме за номером запису 25338034 за ОСОБА_1 та за №2538035 за ОСОБА_2 (а.с. 43).

26.10.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до компетентних органів із заявою в якій просили розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу на дві окремі нові сформовані земельні ділянки площею 0,0696 та 0,1304 га відповідно земельної ділянки, належної їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 45697556, виданого 15.10.2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, площею 0,2 га, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с/р Хотянівська, кадастровий номер :38:060:0259, цільове призначення для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на яку зареєстровано 15.10.2015 року по частині за кожним, а саме за номером запису 11610977 за ОСОБА_1 та за номером запису 11611002 за ОСОБА_2 .

Внаслідок вказаного поділу утворились дві земельні ділянки площею 0,1304 га з кадастровим номером :38:060:0260 та площею 0,0696 га з кадастровим номером :38:060:0261, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним.

Постановою Верховного Суду України від 20.11.2019 року у справі №363/5089/13-ц частково задоволено касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13.02.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11.07.2016 року скасовано. Позов заступника прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Вишгородська районна державна адміністрація, Державне агентство земельних ресурсів України задоволено частково. Витребувано у власність держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0293 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0248 та земельну ділянку площею 0,0403 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0249, які надані у власність за рахунок земель водного фонду на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, витребувано у власність держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0707 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0248 та земельну ділянку площею 0,0597 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :38:060:0249, які надані у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.10.2021 року у справі №363/2247/20 відмовлено у задоволенні позову Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

З листа Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра №01-12/1496 від 19.10.2021 року вбачається, що вздовж дренажного каналу Київського водосховища повинна встановлюватись водоохоронна зона, в межах якої мають виділятися земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Дренажний канал відноситься до комплексу споруд Дніпровсько-Деснянського захисного масиву біля Київського водосховища та забезпечує відведення поверхневих стоків. Враховуючи, що за своїми гідроголічними характеристиками дренажника канал Київської ГЕС належить до малих річок нормативний розмір прибережної захисної смуги вздовж нього повинен становити 25 м. від урізу води в меженний період.

До матеріалів справи, також долучено кадастрові плани земельних ділянок з номерами :38:060:0248, :38:060:0249 та викопіювання з Інтернет-сторінок ttps://www.google.com/maps з часовими позначками дати супутникової зйомки.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. (ст. 144 Конституції України).

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування (ст. 6 Водного кодексу України).

Також, відповідно ст. 4 Водного кодексу України та ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України передбачено, зокрема, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

До водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. (ст. 5 Водного кодексу України).

Зі змісту указаних положень законодавства вбачається, що до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережних захисних смуг, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Відповідно до ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.

Статтею 88 Водного кодексу України та ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі прибережних захисних смуг встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, вказано, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

В статті 38 Земельного кодексу України, зазначається, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування, а не землі водного фонду.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м (частина друга статті 88 ВК України, пункт 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (стаття 61 ЗК України, статті 89 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилався на те, що з аналізу кадастрової зйомки, за результатом проведених сертифікованим інженером-землевпорядником робіт, земельна ділянка з кадастровим номером :38:060:261 майже повністю накладається на прибережну захисну смугу обвідного каналу Київського водосховища 25 м., тобто є земельною ділянкою водного фонду.

Для доведення своїх вимог прокурор повинен був надати суду належні докази того, що спірні земельні ділянки станом на 09.08.2013 року, коли вони були передані у приватну власність, відносились саме до земель водного фонду і знаходились в межах прибережної захисної смуги.

На підтвердження своєї позиції прокурор посилається на кадастрову зйомку за результатами топографічно-геодезичних робіт проведених сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_7 .

У свою чергу, заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач ОСОБА_1 зазначила, що одразу після придбання земельних ділянок почався масштабний намив піску напроти на підтвердження чого додала до відзиву викопіювання з Інтернет-сторінок ttps://www.google.com/maps. Разом з цим, до матеріалів відзиву долученою копію заперечень Головного управління держземагенства у Київській області №4-15114 від 11.09.2014 року з яких вбачається, що перед передачею ділянки у приватну власність було проведено перевірки та встановлено, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, будь-яких належних та допустимих доказів які б вказували, що на момент передачі земельних ділянок у приватну власність вони відносились саме до земель водного фонду і знаходились в межах прибережної захисної смуги, матеріали справи не містять.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.10.2021 року у справі №363/2247/20 відмовлено задоволенні позову Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом розгляду у цивільній справі №363/2247/20 були земельні ділянки з кадастровими номерами :38:060:0260 площею 0,1304 га та :38:060:0261 площею 0,0696 га.

Так, відмовляючи у задоволенні позову Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації судом встановлено, що на спірних земельних ділянках знаходиться садовий будинок з прибудовами, який належить відповідачам згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 11.11.2014 року. Даний будинок зареєстрований в установленому законом порядку, в матеріалах справи відсутні докази щодо оскарження державної реєстрації вказаного будинку. У разі задоволення вимоги прокурора про витребування спірних земельних ділянок відповідачі як власники спірного будинку, що розташований на частині спірної земельної ділянки, понесе значні збитки. Відповідачі вимушені будуть вчиняти певні дії щодо захисту своїх майнових прав. Прокурор же, заявляючи вимоги про витребування земельних ділянок не ставить питання про відповідну компесацію відповідачам у разі припинення їх права власності на спірний житловий будинок.

У цивільній справі №363/2247/20, суд прийшов до висновку, що задоволення позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі, та на відповідача в такому випадку буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу обвідного каналу Київського водосховища 25 м. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведено з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором, у порядку передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, також надано не було.

На припущеннях суд позбавлений можливості будувати свою позицію в рішенні.

З урахуванням вказаного у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, за приписами ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24.05.2024 року.

Головуючий: М.Б.Баличева