КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/6291/23-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4408/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у складі судді Батрин О.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, в якому просила: стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 32 800 00 грн, що є еквівалентом 800 000 дол США за курсом продажу АТ «Асвіо Банк» долару США фізичним особам, проценти за період з 22 листопада 2022 року по 14 лютого 2023 року у розмірі 1 909 589,04 грн та 3% річних в розмірі 124 010 грн 96 коп.; судові витрати покласти на відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що 22 листопада 2022 року позивачка надала відповідачці у позику 800 000 дол США, які остання зобов`язалася повернути до 30.12.2022 року у гривні за курсом продажу долару США фізичним особам, встановленим АТ «Асвіо Банк». Підписанням договору позики від 22.11.2022 відповідач підтвердила отримання суми позики. Проте, свої зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконала. У зв`язку з цим позивач звернулася з цим позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 800 000 дол США, 3% річних за період з 31 грудня 2022 року по 14 лютого 2023 року у розмірі 3 024,66 дол США. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не звернув уваги та належним чином не спростував доводи відповідачки про безгрошовість договору, при цьому визнавши, що грошові кошти передавалися частинами, однак з якого часу виникли договірні зобов`язання, скільки разів та в якому розмірі були передані позичальнику кошти, судом встановлено не було.

Вказує, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої неможливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Зазначено, що судом в порушення вимог закону не було встановлено коли і які суми були отримані позичальником, що свідчить про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки договір позики не містить у собі конкретних даних про одержання відповідачем грошових коштів від позивача, текст договору є чітким та зрозумілим та з нього не вбачається моменту передання грошей та їх розміру.

Окрім того, будь-яких доказів джерел отримання 800 000 доларів США позивачкою надано не було.

Вказує, що у постанові від 12 вересня 2019 року по справі №604/1038/16 Верховний Суд зазначив, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, і засвідчуючи отримання грошей.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року без змін.

Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що 22 листопада 2022 року позивач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_1 договір позики, відповідно до умов якого (п.1), позикодавець передав частинами позичальникові належні позикодавцю на праві власності грошові кошти в загальному розмірі 800 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві грошові кошти на умовах, визначених договором.

Зазначає, що передачу суми позики було здійснено частинами, яку сторони зафіксували в п.1 та п.3 договору позики. Доводи відповідача щодо безгрошовості договору позики є безпідставними. У строк, встановлений договором позики, відповідач суму позики позивачу не повернув.

Крім того, договір позики відповідач не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 за змістом вказала, що договір позики укладений між нею та позивачкою не створює правових наслідків для його сторін, у зв`язку з чим просила рішення суду скасувати й відмовити в задоволені позову.

ОСОБА_1 в судове зсідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належно, в день судового засідання 28.02.2024 подала заяву про відкладення судового засідання за станом здоров`я, про що долучила консультативні висновки спеціалістів. Також вказала, що у зв`язку з тим, що вона перебуває на лікуванні з 01.02.2024 не змогла укласти договір з адвокатом, який міг би представляти її інтереси в суді апеляційної інстанції.

Між тим, колегія суддів відмовляє в задоволенні заяви відповідачки, оскільки раніше розгляд справи від 10.01.2024 було відкладено за заявою ОСОБА_1 та відповідно до викладеного в заяві прохання було надано час на укладення нового договору з адвокатом для підготовки надання відповіді на відзив.

Судом було відкладено розгляд справи до 28.02.2024 й відповідачка мала достатньо часу для укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом, при цьому відповідь на відзив було надано 16.01.2024 особисто ОСОБА_1 .

Отже, для попередження затягування розгляду справи з урахуванням належного повідомлення відповідачки, колегія суддів вважає за можливе слухати справу за її відсутності, відхиливши чергове клопотання про відкладення справи розглядом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення адвоката Павличенка С.С. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Зі справи вбачається, що 22 листопада 2022 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до п.1 якого ОСОБА_2 (позикодавець) станом на 22 листопада 2022 року передала частинами позичальникові ( ОСОБА_1 ) належні позикодавцю на праві власності грошові кошти в загальній сумі 800 000 дол США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти на умовах, визначених цим договором.

Позичальник зобов`язується в строк до 30 грудня 2022 року повернути позикодавцеві позичені грошові кошти готівкою у національній валюті у сумі, яка буде еквівалентом 800 000 дол США за курсом продажу АТ «АСВІО БАНК» дол США фізичним особам на день повернення позики (а.с. 5).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зміст договору від 22 листопада 2022 року на суму 800 000 дол США в повному обсязі підтверджує укладення між сторонами договору позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивачки суму 800 000 дол США і зобов`язався повернути борг у строк до 30 грудня 2022 року.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що сума боргу в розмірі 800 000 дол США підлягає стягненню з відповідачки, а також на підставі ст. 625 ЦК України стягненню підлягає сума 3 % річних в розмірі 3 024,66 дол США за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31 грудня 2022 року по 14 лютого 2023 року.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за період з 22 листопада 2022 року по 14 лютого 2023 року у розмірі 1 909 589 грн 04 коп не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за розпискою від 22 листопада 2022 року на суму 800 000 дол США, колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин у викладеній частині застосовані правильно.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до змісту долученого до справи договору позики від 22 листопада 2022 року, його підписано ОСОБА_2 , як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником та він є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує як отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 800 000 дол США, так і зобов`язання повернути вказану суму до 30 грудня 2022 року.

Таким чином, встановивши, що надана позивачкою копія договору про отримання коштів є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України та є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачкою не надано будь-яких належних та достатніх доказів (рішень суду) щодо недійсності вчиненого правочину від 22 листопада 2022 року на суму 800 000 дол США.

Підписавши договір позики ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики, відповідачкою не надано, а тому доводи апеляційної скарги визнаються безпідставними в цій частині.

Не мають значення й доводи стосовно джерел отримання позивачкою 800 000 дол США, оскільки вони не стосуються предмету спору та будь-якого значення для його вирішення не мають.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочину.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі N 355/385/17 висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Укладений між сторонами договір є чинним, його дійсність в установленому порядку не оспорено, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами позичкових відносин та невиконання ОСОБА_1 зобов`язання.

Твердження апеляційної скарги про фактично укладення між сторонами договору про наміри, а не договору позики, остільки відсутня розписка про отримання грошових коштів,- безпідставні.

При цьому, колегія суддів виходить із чинності укладеного між сторонами саме договору позики у преамбулі якого сторони правочину, діючи добровільно, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, уклали договір про наступне: 1. Позикодавець станом на 22 листопада 2022 року передав частинами позичальникові належні позикодавцю на праві власності грошові кошти в загальній сумі 800 000 дол США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти на умовах, визначених цим договором (а.с.5).

Отже, умовами договору визначено факт отримання ОСОБА_1 позичених у ОСОБА_2 (позичальника) грошей до дати укладення самого договору, що не суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 вересня 2020 року у справі №916/667/18.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безгрошовості договору.

Встановивши, що відповідачка не виконала умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, факт власноручного підписання якого та отримання суми коштів в розмірі 800 000 дол США відповідачкою не спростовано, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернула, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу в розмірі 800 000 дол США з урахуванням сум, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України - 3 % річних за період 31.12.2022 по 14.02.2023 у розмірі 3 024,65 дол США з розрахунку 800 000 доларів США (сума основного боргу) х 46 (кількість прострочених днів) х 3/100/365.

Відповідачка не надала доказів, які б свідчили про виконання зобов`язання, тому доводи щодо неправомірності нарахування трьох відсотків річних є безпідставними.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову та стягнення з відповідачки суми позики сумі 800 000 дол США та відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК Українитри відсотки річних, у сумі 3 024,65 дол США.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом апеляційної скарги доводи щодо оскарження стягнутих 3% річних, нарахування яких здійснено у відповідності до вимог закону та з урахуванням обставин справи, відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: