Провадження № 22-ц/812/674/24 Головуючий суду першої інстанції Шолох Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/5441/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2022 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі АТ «СК «АРКС») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 15 січня 2018 року між АТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування майна № 9325а8хм.

24 липня 2018 року ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Рута 25ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з транспортним засобом марки Nissan модель Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Відповідно до постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся ОСОБА_2 та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів були складені страхові акти.

На підставі вказаних актів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 6 605.43 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 була застрахована за полісом № АК8819652 в ПрАТ «УПСК», проте ця страхова компанія з посиланням на положення статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовила АТ «СК «АРКС» у виплаті страхового відшкодування.

На підставі пункту 37.1.4 статті 37 вищевказаного Закону України, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)

Відтак, станом на день подання позовної заяви позивач втратив право на отримання страхового відшкодування.

З огляду на зазначене право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене.

Отже, у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Посилаючись на викладене, АТ «СК «АРКС» просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «УПСК» на свою користь завдані збитки у розмірі 6 605.43 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено повністю з підстав пропуску позовної давності.

Рішення суду мотивовано тим, що у цій справі вимога позивача (страховика потерпілого) до завдавача шкоди ( ОСОБА_1 ) не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є заснованими на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні, а тому права позивача порушені ПрАТ «УПСК» та тому саме з цього відповідача підлягало б стягненню на користь позивача 6 605, 43 грн виплаченого страхового відшкодування. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 слід відмовити. Проте позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїм прав, оскільки виплата страхового відшкодування виплачена 30 серпня 2018 року, а з позовом ПАТ «СК «АРКС» звернулась 25 листопада 2022 року поза межами трирічного строку визначеного статтею 257 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «СК «АРКС» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувало тим, що відповідно до пункту Прикінцевих положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені стятими 257, 258, 362,559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно, на час дії карантину, загальний строк позовної давності, встановлений в статті 257 ЦК України, продовжується на весь час дії карантину автоматично незалежно від причин пропуску такого строку.

Вказане підтверджується позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року по справі № 679/1136/21.

Відповідно до частини 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім того, заявляючи про застосування позовної давності відповідач визнав позовні вимоги.

Таким чином, на день подачі позовної заяви Урядом України було продовжено строк дії карантину, а отже і строки передбачені статтею 257 ЦК України було продовжено.

Думка суду першої інстанції про пропущення позовної давності є такою, що не відповідає дійсності та чинним нормам права, а позовна давність не пропущена у відповідності до пункту 12 Перехідних положень ЦК.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідачів не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що у м. Миколаєві 27 липня 2018 року на проспекті Центральному близько 19 год. 30 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки Nissan модель Qashqai реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та транспортним засобом марки Рута 25ПЕ реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок цієї ДТП автомобілю ОСОБА_3 завдано шкоду.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340, 00 грн.

Між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 3925а8хм від 15 січня 2018 року. Страхова сума складає 749 000 грн, франшиза 3 745 грн.

Цивільна відповідальність ОСОБА_1 застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобі № АК/8819652, страхова виплата за завдану шкоду майну 100 000 грн, франшиза 500 грн.

Відповідно до акту обстеження від 31 липня 2018 року встановлено пошкодження транспортного засобу марки Nissan модель Qashqai реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 .

За даними ремонтної калькуляції від 02 серпня 2018 року, складеною фірмою «РЕМОНТАТЛАНТ-М НА ГАГАРІНА», вартість відновлюваного ремонту складає 10 350.43 грн.

ОСОБА_3 отримав від АТ «СК «АРКС» (за договором добровільного страхування) відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 6 605,43 грн.

Згідно зі платіжним дорученням № 483058 від 30 серпня 2018 року АТ «СК «АРКС» перерахувало ТОВ «Атлант Моторз» 6 605.43 грн з призначенням платежу як страхове відшкодування згідно акту №АХА2399186 ОСОБА_3 рах № с4067462 від 02 серпня 2018 року.

Страхове відшкодування від страхової компанії ОСОБА_1 - ПрАТ «УПСК», здійснено у розмірі 3 245 грн (10 350.43 грн вартість відновлювального ремонту 6 605.43 грн (виплати проведені ПАТ «СК» АРКС») 500 грн франшизи).

У суді апеляційної інстанції при виконанні вимог процесуального закону щодо належного повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи, апеляційним судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до актового запису про смерть № 632 від 12 червня 2021 року помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, який на час звернення з позовом до суду (листопад 2022 року) вже помер.

Згідно із частиною 4 статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За положеннями статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 підлягало закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, що помилково не врахував суд першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо подальшого розгляду справи, апеляційний суд дійшов до висновку про наступне.

Так, у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі цивільної юрисдикції №760/15471 /15-ц Велика Палата ВС вказала, що у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі " BEZYMYANNAYA v. RUSSIA " (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка відповідно до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі " Bellet v. France ").

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За приписами частини 2 статті 108 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Тобто страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 108 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У постанові у справі № 760/15471/15-ц за подібних обставин Велика Палата Верховного Суду визнала, що суди правильно вважали, що спір між двома господарюючими суб`єктами (страховими компаніями) повинен бути вирішений за правилами іншого судочинства господарського.

До такого самого правового висновку про те, що спір між юридичними особами не може розглядатися в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду за правилами господарського процесуального закону, дійшла Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 05 грудня 2018 року у справі цивільної юрисдикції № 426/16825/16-ц.

З урахуванням зазначеного, у справі, що переглядається, позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» до ПрАТ «УПСК» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина 1 та 2 статті 377 ЦПК України).

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 255 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення - скасувати, провадження у справі - закрити.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина 4 статті 377 ЦПК України).

Миколаївській апеляційний суд відповідно до частини 1 статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Керуючись статтями 367, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі № 490/5441/22 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди закрити.

Повідомити Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», що розгляд цієї справи в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди віднесений до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови заявник має право звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.