справа № 359/7536/23 головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Бориспільської міської ради, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок Валентина Василівна про визнання прав і обов`язків забудовника в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , у якому просили суд:

визнати за позивачами в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 по 1/6 частці прав та обов`язків забудовника житлового будинку площею 453,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також за відповідачкою ОСОБА_3 - 4/6 частки прав та обов`язків забудовника цього житлового будинку.

В обґрунтування позову вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_4 . За час свого життя він не склав заповіт, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. Позивачі, а також ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом та у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом звернення до нотаріуса з відповідними заявами. До складу спадщини ввійшов, зокрема житловий будинок площею 453,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок був збудований в період часу 2010-2015 років, згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність індивідуального житлового будинку. Враховуючи, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , побудований в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі, але право власності на нього не зареєстровано, майнові права забудовника житлового будинку ввійшли до складу спадщини.

Представник відповідача Купрієнко В.М. надав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказав, що ОСОБА_3 є єдиним забудовником домоволодіння АДРЕСА_1 . Спірний будинок введений в експлуатацію у 2015 році. Спадкодавець за час свого життя не порушував питання про право власності на частку у цьому будинку, визнаючи, що будинок належить ОСОБА_3

Будинок був збудований на земельній ділянці, належній відповідачу, а також з використанням будівельних матеріалів, придбаних нею до шлюбу. Крім цього, ОСОБА_4 все своє життя обіймав посади державного службовця та розмір його заробітної плати не дозволяв в значній мірі приймати участь у спільному будівництві. В той час як ОСОБА_3 була успішним підприємцем та несла основний тягар в будівництві будинку. За таких обставин, права та обов`язки забудовника спірного житлового будинку не ввійшли до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання прав і обов`язків забудовника, в порядку спадкування за законом.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 25 червня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Вважає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставинам, які свідчать про початок будівництва саме з 19 жовтня 2010 року.

Зауважила, що відповідач вочевидь при заповненні Декларації про готовність об`єкта до експлуатації допустила помилку, зазначивши датою закінчення будівництва перший квартал 2011 року.

Допитані у судовому засіданні свідки плуталися у показах щодо дати початку та завершення будівництва та давали неправдиві пояснення.

Також в матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження будівництва відповідачем будинку саме в період з 1993 року по 1999 рік та в шлюбі з її першим чоловіком ОСОБА_6 , а не з батьком позивачів.

Суд не надав правової оцінки судовим рішенням, які були приєднані позивачами до матеріалів справи і які повністю підтверджують факт початку будівництва будинку саме з 19 жовтня 2010 року.

Крім того, з посиланням на постанову Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі №372/4235/19, позивач вважає належним способом захисту своїх спадкових прав саме шляхом визнання майнових прав забудовника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Бориспільської міської ради, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок Валентина Василівна про визнання прав і обов`язків забудовника в порядку спадкування за законом, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

19 вересня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Купрієнко Володимир Миколайович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У поясненнях від 15 листопада 2024 року ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Купрієнко Володимир Михайлович заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав наведених у відзиві.

Представник виконавчого комітету Бориспільської міської ради у судове засідання не з`явився, 06 вересня 2024 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак ї неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 листопада 1999 року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_4 шлюб, зареєстрований у ВРАГС Бориспільського міськвиконкому Київської області, про що був складений відповідний запис за №356, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

22 серпня 2008 року ОСОБА_7 присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 .

13 вересня 2010 року ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :07:014:0034 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883034 від 13 вересня 2010 року.

19 жовтня 2010 року ОСОБА_3 подала до інспекції ДАБК у Київській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт №291, в якій відповідач повідомив про початок будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . 23 січня 2015 року ОСОБА_3 зареєструвала в Департаменті ДАБІ в Київській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №КС27.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 31 грудня 2021 року.

Зі змісту інформаційної довідки зі спадкового реєстру №68495990 від 11 лютого 2022 року встановлено, що за час свого життя спадкодавець не склав заповіт. Тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. До спадкоємців першої черги за законом належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є дітьми ОСОБА_4 , а також його дружина ОСОБА_3 .

За змістом листа начальника РС виконавчого комітету Бориспільської міської ради №20-36-1983 від 17 лютого 2022 року, на день відкриття спадщини ОСОБА_3 постійно проживала разом з ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_2 .

11 лютого 2022 року відповідач подав приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу Дідок В.В. заяву про прийняття спадщини.

28 квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також подали приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу Дідок В.В. заяви про прийняття спадщини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що він є сусідом відповідача. Тому йому відомо про те, що в 1996 році ОСОБА_3 разом зі своїм батьком та першим чоловіком розпочали будівництво на вказаній земельній ділянці. Зокрема, ними був облаштований фундамент житлового будинку та зведені стіни. Станом на день укладення шлюбу між відповідачем та ОСОБА_4 на земельній ділянці була закінчена «коробка» житлового будинку. ОСОБА_4 брав участь лише в облаштуванні даху, а також у проведенні внутрішніх та оздоблювальних робіт. Будівництво житлового будинку було закінчено приблизно в 2005 році.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що він доставляв щебінь, пісок та інші будівельні матеріали до земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_10 стверджував, що на той час на вказаній земельній ділянці був облаштований котлован. Крім того, були підготовлені блоки та цегла для облаштування фундаменту та зведення стін житлового будинку. Послуги з доставки будівельних матеріалів оплачував перший чоловік відповідача, а не ОСОБА_4 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона є сусідкою відповідача. Їй відомо про те, що будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 розпочалось за декілька років до того, як ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він проживав однією сім`єю з відповідачем ще до того, як ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 та повідомив про те, що в 1993 році відповідачу була виділена земельна ділянка, на якій було розпочато будівництво житлового будинку. З цією метою вони придбали блоки, цеглу (червону та білу), панелі та інші будівельні матеріали. Свідок ОСОБА_6 стверджував, що станом на 1999 рік на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1 , була зведена, тобто закінчена, «коробка» житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав доведеним, що забудовником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , а не спадкодавець. Крім того, загальна площа об`єкта будівництва становить 453,3 кв.м., що презюмує об`єктивну неможливість зведення об`єкта нерухомого майно з такою площею лише за три-чотири місяці. Та обставина, що під час шлюбу лише облаштовувався дах житлового будинку, а також проводились внутрішні та оздоблювальні роботи, спростовує презумпцію поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на спірний об`єкт будівництва. Тому до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , не ввійшли жодні права та обов`язки відносно житлового будинку по АДРЕСА_1 , адже позивачі мають лише право на відшкодування витрат, яких зазнав спадкодавець у зв`язку з його участю в облаштуванні даху, а також у проведенні внутрішніх та оздоблювальних робіт у вказаному об`єкті будівництва.

Суд також виснував, що житловий будинок по АДРЕСА_1 має статус об`єкта незавершеного будівництва, а тому позивачам належало звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, а не визнання прав та обов`язків забудовника житлового будинку, правова природа яких взагалі не визначена чинним цивільним законодавством. Про неналежність такого способу захисту права свідчить те, що неможливо поєднати розмір часток спадкоємців в спадщині з правами та обов`язками забудовника.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України та зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та інші).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Аналіз положень зазначених норм свідчить, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що встановлено ст. 1218 ЦК України.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Забудовник (замовник) - це особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення, реконструкції) об`єкта містобудування.

Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою

Таким чином, для спадкування прав забудовника спадкодавець за життя повинен набути у встановленому законодавством порядку право на забудову земельної ділянки та отримати документи дозвільного характеру для проєктування будівництва й виконання будівельних робіт.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі №496/6067/15-ц.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі №488/3103/17-ц, від 27 березня 2024 року у справі №509/2196/15-ц викладено правові висновки, відповідно до яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати права за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналізуючи наведені норми матеріального права у постановах від 07 серпня 2024 року у справі №308/2147/21 та від 27 березня 2024 року у справі №509/2196/15-ц Верховний Суд виснував, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Установивши, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок площею 453,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації завершений будівництвом на 100%, та, що не заперечується сторонами, є придатним для проживання, суд першої інстанції правомірно вважав, що належним способом захисту спадкових прав позивачів є визнання права власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, яке відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації. В той же час, за наявності зареєстрованої у Департаменті ДАБІ в Київської області Декларації про готовність його до експлуатації, визнання за позивачами (апелянтом) прав та обов`язків забудовника житлового будинку за обставин цієї справи колегія суддів вважає недоцільним. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що єдиним забудовником спірного житлового будинку, який отримав у законний спосіб земельну ділянку під його будівництво ще до шлюбу з батьком позивачів є відповідач, а тому на момент смерті спадкодавець не був забудовником спірного будинку і відповідно не міг передати таке право своїм спадкоємцям.

Отже, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про невірно обраний позивачами спосіб захисту своїх прав є цілком обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова