КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/8673/22

номер провадження: 22-ц/824/598/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - адвоката Фрейдун Ольги Михайлівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», товариство) про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 травня 2021 року ОСОБА_1 обіймала посаду начальника відділу інвестицій управління майна АТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Указувала, що 28 березня 2022 року через засоби зв`язку «Viber» працівник відділу кадрів ОСОБА_2 надіслала їй наказ керівника установи Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, відповідно до пункту 1 якого призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком, у тому числі, позивача. Із зазначеним наказом позивачку не було ознайомлено. Зазначала, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України жоден із представників відповідача не зв`язувався з нею, не запитував про місце перебування та/або можливості/бажання працювати. Будівля відповідача, робочі кабінети, техніка тощо не зазнали пошкоджень внаслідок воєнного стану чи військових дій.

Позивачка зазначала, що 31 березня 2022 року вона повідомляла свого безпосереднього керівника ОСОБА_3 про бажання працювати, забезпечення комп`ютерною технікою та інтернетом. Також зазначала, що безпідставне та незаконне призупинення дії трудового договору порушило її права та позбавило заробітку, як наслідок, позбавило засобів для існування, хоча вона самостійно виховує малолітню дитину, про що відомо відповідачу. Жодних коментарів, пояснень, зборів трудового колективу з приводу призупинення дії трудових договорів з боку відповідача або за його вказівкою не проводилось.

Вказувала, що 08 квітня 2022 року працівник відділу кадрів поцікавилась у неї про можливість приступити до роботи безпосередньо за місцем роботи, на що вона повідомила про наявність такої можливості з 11 квітня 2022 року. Після цього жодних дзвінків та листів від відповідача не було. Також члени трудового колективу зверталися із колективними зверненням щодо порушення трудових прав до Наглядової Ради АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та акціонера - Державного агентства автомобільних доріг України («Укравтодор»), проте це позитивно не вплинуло на ситуацію. Зазначала, що в період з кінця березня 2022 року, на початку квітня 2022 року, коли у відповідача відбувалися кадрові зміни, вона приймала участь у онлайн нарадах за участю начальників відділів.

Указувала, що у зв`язку з відсутністю заробітку, припинення нарахування страхового стажу, відсутністю перспектив на відновлення дії трудового договору та тиску з боку відповідача, вона прийняла рішення про звільнення за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з 02 червня 2022 року. Проте, незважаючи на наявність коштів у відповідача, останній здійснив з нею розрахунок лише 20 червня 2022 року.

Тому позивачка вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по 02 червня 2022 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2022 року по 20 червня 2022 року.

Зазначала, що її середня заробітна плата у відповідності до проведеного розрахунку складає 1 312 грн 50 коп., а період вимушеного прогулу - 51 робочий день. Тому належна до стягнення з відповідача на її користь сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 66 937 грн 50 коп., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 22 312 грн 50 коп.

Крім того, позивачка вказувала, що внаслідок безпідставного призупинення відповідачем дії трудового договору та затримки розрахунку при її звільненні, призвело до порушення її прав, позбавило її засобів до існування, на які вона розраховувала, зважаючи на те, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, яку вона виховує самостійно, за відсутності інших засобів до існування. Указувала, що зазначені обставини призвели до її душевних хвилювань, вимушеної зміни способу життя, необхідності вживати заходів для отримання засобів для існування. Унаслідок порушення її трудових прав з боку відповідача, їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у сумі 88 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату з час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по 02 червня 2022 у розмірі 66 937 грн 50 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 312 грн 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 88 000 грн 00 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату з час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по 02 червня 2022 року у розмірі 66 937 грн 50 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 312 грн 50 коп., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» - адвокат Фрейдун О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Також в апеляційній скарзі представника АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» - адвокат Фрейдун О.М. просить розглянути клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за затримку здійснення розрахунку, яке було заявлене відповідачем в суді першої інстанції та не розглянуте, а також врахувати заяву про порушення строків звернення до суду з даним позовом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 24 березня 2022 року відповідно до наказу АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 24 березня 2022 року № 36-ВК, враховуючи положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з обмеженими можливостями апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у період воєнного стану забезпечувати виконання завдань та функцій, передбачених чинним законодавством і статутними документами, з метою раціонального використання трудових та фінансових ресурсів, з працівниками, у тому числі з позивачкою, тимчасово призупинено дію трудового договору.

Зазначає, що з шести працівників управління майном з 24 березня 2022 року четверо, у тому числі позивачка знаходились на призупиненні, можливість забезпечити роботою та виконувати її в умовах воєнного часу була лише у двох працівників управління майна - начальника відділу нерухомого майна і начальника відділу рухомого майна управління. Будь-яких інших можливостей здійснення інвестиційної діяльності АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» згідно з положенням про відділ і посадової інструкції позивачки не було, що вбачається з характеру трудової функції ОСОБА_1 .

Указує, що згідно відомостей з ЄДРПОУ основним видом діяльності АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є управління дочірніми підприємствами (далі - ДП), які перераховують кошти від власної господарської діяльності АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на зарплату працівникам. Відповідно до вимог статуту АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», товариство утримується за рахунок внесків ДП. На день подання апеляційної скарги більше 10 ДП у процедурі банкрутства, 7 ДП окуповані і лише близько 5 ДП продовжують працювати в умовах воєнного часу і відсутності фінансування, проте їх внесків не достатньо для покриття фонду оплати праці апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Вказує, що відповідач працює згідно встановлених графіків працівників і працівники, у яких відсутня трудова функція (для прикладу відділ перевірок і внутрішнього контролю працюють один день у місяць).

Зазначає, що до прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон) у трудовому законодавстві поняття призупинення дії трудового договору було відсутнім. Водночас, в умовах запровадження воєнного стану в Україні, обмеження конституційних прав і свобод є необхідним та вмотивованим рішенням. Призупинення дії трудового договору з найманим працівником варто розглядати саме в контексті обмежень, що спричинені воєнним станом. Запровадження вищевказаної процедури більшою мірою спрямовано на захист інтересів роботодавця, що погіршує становище працівників та при цьому є законодавчо виправданим і обґрунтованим настанням відповідних правових наслідків, що відповідають вимогам закону, зокрема:

призупинення трудових відносин може відбуватись як з ініціативи працівника, так і роботодавця, і при цьому Законом не передбачена обов`язковість надання згоди на застосування такої процедури. Натомість сторони трудових відносин при можливості мають лише повідомити одна одну у будь-який доступний спосіб;

на відміну від режиму простою, за час якого працівнику здійснюється виплата з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки посадового окладу, у випадку призупинення дії трудового договору працівник не отримує жодних виплат. Водночас, виходячи з положень Закону, оскільки трудові відносини не припиняються остаточно, роботодавець зобов`язаний продовжувати вести облік використання робочого часу. Хоча працівник не отримує заробітну плату під час призупинення трудових відносин, роботодавець фіксує суму виплат, яку працівник не отримав за час, коли трудові відносний призупинились, а також суми єдиного соціального внеску, який мав би сплатити роботодавець. Згідно з Законом відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. За таких обставин, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час призупинення дії трудового договору із Компанії є необґрунтованою і безпідставною.

Стверджує, що оскаржуваним наказом трудові відносини з ОСОБА_1 не припинено, а відповідно до згаданих вище наказів та вимог Закону відбулось призупинення її роботи та дії трудового договору в силу обставин воєнного стану. Жодних вимог і претензій відповідач не отримував і від органу соціального страхування за не здійснення сплат внесків із загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо працівників, з якими призупинено дію трудових договорів, що також підтверджує законність дій роботодавця з вказаного питання.

Наголошує, що суд першої інстанції не послався на будь-яку норму закону, яка б свідчила про незаконність оскаржуваного наказу, не спростували право на призупинення трудових договорів, надане роботодавцеві у зв'язку з введенням воєнного стану, не встановили належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами можливість забезпечити її роботою з інвестиційної діяльності та можливість виконувати інвестиційну роботу без наявності інвесторів та будь-яких інвестиційних договорів. Також судом першої інстанції не було надано оцінки обсягам роботи позивачки на посаді начальника інвестиційного відділу управління майна згідно наявних у матеріалах справи реєстрів вхідної кореспонденції у 2021 році, отриманої відділом інвестицій та відділами нерухомого і рухомого майна, які входили до управління майна відповідача задля встановлення обсягу роботи кожного з відділів як можливості забезпечення роботою та прийняття рішення щодо призупинення трудових договорів в контексті обсягів завдань, роботи в цілому.

Також вказує, що поза увагою суду залишилось те, що за 2021 рік на розгляд відділу інвестицій надійшло 10 листів і один лист у 2022 році за вх. №03/189 від 26 січня 2022 року, кореспонденції відділу інвестиції ОСОБА_1 (№27) за 2022 та 2021 рік.

В той час, як тільки за 2021 рік до відділу нерухомого майна ОСОБА_4 (№22) надійшло 835 звернень і листів, які опрацьовані відділом (88 з 25листопада по 31 грудня +102 з 06 жовтня по 24 листопада + 108 з 12 серпня по 30 вересня +79 з 06 липня по 11 серпня +99 з 17 травня по 05 липня+130 з 01 квітня по 14 травня +110 з 19 лютого по 31 березня +119 з 04 січня по 18 лютого), що суттєво перевищує обсяг роботи відділу інвестицій за вказаний період та безумовно свідчить про відсутність роботи і можливостей для роботи у сфері інвестиційної діяльності. До відділу рухомого майна ОСОБА_5 (№23) за аналогічний період надійшло 305 звернень (56 з 09 листопада по 31 грудня + 61 з 13 серпня по 08 листопада + 60 з 31 травня по 11 серпня +71 з 19 березня по 28 травня + 57 з 04 січня по 16 березня), що також суттєво перевищує обсяг роботи відділу інвестицій та свідчить про необхідність залучення до роботи саме працівників відділу нерухомого і рухомого майна по одному з кожного відділу, інші разом із позивачкою були на призупиненні, проте чомусь саме їх позивачка не хоче бачити свідками у справі.

Що стосується вихідної кореспонденції відділів, що входили до управління майна, то скаржник зазначає, що відділом інвестицій у 2021 році підготовлено за своїм напрямком лише три листи (№3/27- 10/2987 від 23 жовтня 2021 року про надання інформації про кар`єри, вик. ОСОБА_6 , лист на наглядову раду про надання відповіді щодо відсутності договорів лізингу №3/27-10/3297 від 29 листопада 2021 року, вик. ОСОБА_6 та лист на наглядову раду №4/27-10/3437 від 14 грудня 2021 року з приводу укладення договору оренди ДП «Житомирський облавтодор» без погодження з відповідачем, виконавець ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а у 2022 році жодного вихідного листа ОСОБА_1 не підготовлено, на відміну від відділу нерухомого і рухомого майна, обсяг вихідної кореспонденції яких перевищує 1 000 листів.

Також вважає, що підтвердженням відсутності обсягу робіт для відділу інвестицій є службова записка заступника начальника управління майном - начальника відділу нерухомого майна та керівника позивачки ОСОБА_4 від 07 вересня 2022 року, яка повідомила, що до неї, як до заступника начальника Управління майна, не надходили жодні завдання, звернення чи документи, які б стосувались інвестиційної діяльності, тому вона не могла їх доводити до ОСОБА_1 та завдань для останньої не було.

Відправити на призупинення начальника відділу нерухомого майна чи начальника відділу рухомого майна, а їх функціонал передати начальнику інвестиційного відділу незаконно, адже порушуються права інших працівників, для яких в умовах воєнного часу є мінімальна можливість виконання посадових обов`язків за конкретним напрямком роботи. Тому не важливо чи була у позивачки кваліфікація виконувати роботу іншим працівників управління майна ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), які двоє із шести працівників управління майна не були на призупиненні, інших не можна призупиняти, а позивачку в такий спосіб забезпечити роботою, бо це протиправно по відношенню до інших працівників і призупинення - це не оптимізація, є робота за трудовою функцією - працюєш, немає - призупинення. Такий підхід 24 березня 2022 року відповідав дійсній на той час редакції Закону.

При відсутності для начальника інвестиційного відділу роботи не може йти мови і про дистанційну форму роботи, бо роботи немає. Крім того, дистанційна робота допускається лише за наявності письмового трудового договору, типова форма якого затверджена наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 05 травня 2021 року № 913-21.

Наголошу, що позивачка не змогла довести належними, допустимими та достатніми доказами, що вона мала можливість виконувати роботу, якої не було. Так, з пояснень позивачки вбачається, що після призупинення 31 березня 2022 року вона повідомила про бажання працювати. 08 квітня 2022 року та 11 квітня 2022 року вона начебто знову виявила бажання працювати, однак це не відповідає дійсності, оскільки освітні заклади зачинені, а позивачка зазначає що самостійно виховує дитини. Вказує, що одного лише бажання не достатньо, має бути можливість здійснення функціональних повноважень інвестиційної діяльності товариства, якої не було ні на початку 2022 року, коли приймалось рішення про ліквідацію відділу, ні протягом всього часу призупинення.

Крім того судом першої інстанції не надано належної оцінки наказам відповідача, зазначаючи про відсутність відомостей про скасування попереднього наказу. Водночас суд не звернув увагу, що у преамбулі наказів чітко зазначається момент дії - до прийняття іншого управлінського рішення, тобто до моменту прийняття наступного наказу.

Оскільки при призупиненні дії трудового договору мова може йти про компенсацію за рахунок агресора зарплати, а не середнього заробітку за рахунок роботодавця і позивач не надав належні, достатні та допустимі докази, що входять до предмету доказування у справах про стягнення заробітної плати згідно правової позиції Верховного Суду. Вважає, що зазначене є безумовною підставою для скасування рішення про стягнення зарплати з 24 березня 2022 року по 02 червня 2022 року та відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача зазначає, що відсутність вини товариства, наявність спору щодо розміру боргу, відсутність самої заяви позивачки та доказів її направлення, виключають стягнення середнього заробітку як штрафної санкції.

Крім того, у суді першої інстанції відповідач просив суд врахувати обґрунтування і підстави для зменшення розміру середнього заробітку з огляду на відсутність вини, неузгодженість розміру, відсутність заяви позивачки і доказів її направлення, а також відсутність фінансових можливостей компанії і здійснення такого остаточного розрахунку у перший же ж день такої можливості 20 червня 2022 року.

Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що показання свідка у даній справі, виходячи із заявленого предмету і підстав позову, не є належними, достатніми і допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що наведені представником відповідача обставини жодним чином не обґрунтовують припинення трудового договору у зв`язку із військовою агресією російської федерації та причини затримки виплати при звільненні позивачки. Зазначає, що наведені аргументи в апеляційній скарзі повністю дублюють заперечення та відзив відповідача. Стверджує, що відповідачем не наведено принципу визначення кандидатів на призупинення, не зазначено, які критерії враховувалися при цьому. Оскільки призупинення відбулося «заднім» числом, із знищенням документів про надання відпустки працівникам. Які показники бралися до уваги при визначені кола працівників, які будуть працювати дистанційно, а які на призупиненні, невідомо. Окрім того, працівники, що залишилися працювати, працювали дистанційно, премії та надбавки залишилися на попередньому рівні. Зазначає, що рівно через місяць від дати звільнення, 03 липня 2022 року відповідач прийняв на роботу нового начальника відділу інвестицій. І це незважаючи на твердження відповідача, що військові дії на території міста Києва тривали до 10 серпня 2022 року і роботи в інвестиційному відділі не було. Крім того, вважає, що посилання відповідача на кількісні показники роботи не можуть бути правовою підставою для зупинення дії трудового договору. Жодних кількісних показників роботи трудовим договором позивача встановлено не було, а специфіка роботи інвестиційного відділу не передбачає надсилання листів поштою, для цього існує електронна пошта та зустрічі. Також стверджує, що відповідачем не доведено, що мала місце абсолютна неможливість роботодавця надати позивачу роботу з огляду на його функціональні обов`язки. Таким чином, відсутні обов`язкова сукупність складових для можливості призупинення дії трудового договору: абсолютна неможливість забезпечити роботою та небажання або/та неможливість виконання роботи, оскільки відповідачем не доведено неможливість надання роботи, а працівник міг та бажав виконувати роботу.

Щодо порушення термінів розрахунку при звільненні, то позивачка вказує, що відповідачем не надано доказів, що останнє відбулося не з вини відповідача, виписка з рахунків про відсутність коштів не надана. Звільнення відбулося за угодою сторін, тому було погоджено і дату звільнення, і якщо у відповідача були відсутні кошти, то необхідно не погоджувати таку дату звільнення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01 квітня 2021 року ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного юрисконсульта відділу корпоративних прав АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», а з 21 травня 2021 року її переведено на посаду начальника відділу інвестицій управління майна АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» згідно наказу № 81-ВК від 20 травня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану у відповідності до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 36-ВК від 24 березня 2022 року працівники були переведені на дистанційний режим роботи до прийняття відповідного управлінського рішення.

Установлено та не заперечується учасниками справи, що 14 березня 2022 року до відома працівників товариства в групі працівників в додатку «Viber» було доведено наказ №28-ВК від 09 березня 2022 року, яким надано ОСОБА_1 та іншим працівникам оплачувану щорічну відпустку з 09 по 18 березня 2022 року.

Про надання такої відпустки позивачкою була подана відповідна заява на ім`я т.в.о. Голови Правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» Корх О.М.

Дані обставини, підтверджуються, зокрема, копією заяви ОСОБА_1 та копією наказу №28-ВК від 09 березня 2022 року (а.с.155-167 т.1).

28 березня 2022 року через відповідну групу у додатку «Viber» було доведено до відома колективу товариства наказ т.в.о. Голови Правління Корх О.М. від 01 березня 2022 року №24-2-ВК, згідно з пунктом 1 якого з 01 березня 2022 року встановлено простій працівникам апарату товариства за списком (у загальній кількості 36 осіб), у тому числі, ОСОБА_1 .

Того ж дня, тобто 28 березня 2022 року, за допомогою засобу зв`язку «Viber» було надіслано копію наказу Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, відповідно до пункту 1 якого призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком ( у загальній кількості 35 осіб), у тому числі, ОСОБА_1 .

Таким чином, працівників відповідача було повідомлено, що вони були з 01 березня 2022 року по 24 березня 2022 року на простої, а з 24 березня 2022 року - дію трудових договорів призупинено.

У подальшому наказом апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 62-ВК від 02 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

Після звільнення повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідачем фактично проведено 20 червня 2022 року, шляхом зарахування на її банківський рахунок коштів у розмірі 18 259 грн 12 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів припинення повністю господарської діяльності товариства, його дочірніх підприємств, відсутність фінансування, неможливість виконання роботи в дистанційному режимі, зважаючи на завдання товариства, які носять фактично організаційно-адміністративні функції, та неможливості виконання позивачем своїх обов`язків або іншої роботи, що є підставою для призупинення трудового договору. Компанія продовжувала свою діяльність відповідно до статутних завдань, хоча із певними обмеженнями. Також з боку відповідача не надано будь яких доказів відсутності у Компанії можливості забезпечити роботою позивача з огляду на завдання відділу, який вона очолювала, та необхідності проведення роботи по залученню інвесторів для забезпечення діяльності дочірніх компаній по відновленню доріг в умовах воєнного стану. Крім того, відповідачем в ході судового розгляду не спростовано наявність можливості забезпечення працівників Компанії роботою в дистанційному режимі. Натомість, позивачкою з 31 листопада 2022 року була подана службова записка про наявність у неї технічних засобів та можливостей виконання покладених завдань, у тому числі за місцем розташування Компанії. Крім того, ОСОБА_1 мала досвід виконання обов`язків начальника управління майна, що спростовує посилання відповідача на неможливість виконання інших функцій позивачем.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про незаконність та скасування наказу від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Оскільки судом встановлено обставину протиправності винесення відповідачем наказу про призупинення дії трудового договору, то суд першої інстанції вважав обґрунтованою заявлену позивачкою вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2022 року, тобто з дня винесення відповідного наказу по 02 червня 2022 року (по момент звільнення) у розмірі 66 937 грн 50 коп. без вирахування обов`язкових платежів, податків та зборів.

Крім того, оскільки судом встановлено, що відповідачем не було своєчасно проведено розрахунок при звільненні з позивачкою у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, то суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ст.117 КЗпП з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки за період з 02 червня 2022 року по 20 червня 2022 року в розмірі 22 312 грн 50 коп., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати у сумі 1 312 грн 50 коп.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що безпідставне призупинення дії трудового договору з позивачем та затримка розрахунку при звільненні призвели до порушення прав відповідачки, оскільки це позбавило її засобів до існування, на які вона розраховувала, зважаючи на те, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, яку вона виховує самостійно, за відсутності інших засобів до існування. Зазначені обставини призвели до душевних хвилювань, вимушеної зміни способу її життя, необхідності вживати заходів для отримання засобів для існування. Тому з огляду на принцип співмірності та пропорційності розміру завданої шкоди та глибини душевних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 3 000 грн 00 коп.

Однак повністю з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан.

Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

На час розгляду справи дія режиму воєнного стану на усій території України не скасована.

15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII).

Частинами 2 та 3 ст.1 Закону № 389-VIII (тут і далі у редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу від 24 березня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) та від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

У дані справі встановлено, що наказом т.в.о. Голови Правління Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком ( у загальній кількості 35 осіб), у тому числі, ОСОБА_1 .

Із змісту цього наказу № 36-ВК від 24 березня 2022 року вбачається, що він виданий на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в зв`язку з обмеженими можливостями апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у період воєнного стану забезпечувати виконання завдань та функцій, передбачених чинним законодавством і статутними документами, з метою раціонального використання трудових та фінансових ресурсів Компанії.

Роботодавцем було повідомлено позивачку про призупинення дії трудових договорів із працівниками підприємства, у тому числі, з нею, шляхом направлення відповідного повідомлення у месенджері «Viber», що не заперечується сторонами.

Установлено, що робоче місце ОСОБА_1 в АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» розташоване в місті Києві, яке з 24 лютого до червня 2022 року включно перебувало в зоні активних бойових дій (неодноразово піддавалося ракетним та артилерійським ударам).

Вказані обставини є загальновідомими, а тому не потребують доказуванню в силу положень ч.3 ст.82 ЦПК України.

Таким чином, станом на 24 березня 2022 року в АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» склалися такі обставини, коли роботодавець не мав практичної можливості надати роботу та забезпечити працівникам безпечні умови праці. Отже оскаржуваний наказ відповідача виданий у відповідності до положень та умов, визначених у ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 303/7508/22 (провадження № 61-10153 св 23).

Крім того, згідно з ч.3 ст.64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому, саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Таким чином, організація виробництва і праці є виключною компетенцією власника підприємства, установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) від 24 лютого 2021 року у справі № 136/171/19 (провадження № 61-21643св19).

У даному випадку роботодавець АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», використовуючи свої абсолютні дискреційні повноваженням, сам визначив, що із шести працівників управління майном з 24 березня 2022 року четверо, у тому числі, позивачка знаходились на призупиненні й можливість забезпечити роботою та виконувати її в умовах воєнного часу була лише у двох працівників управління майна - начальника відділу нерухомого майна і начальника відділу рухомого майна управління (відповідно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ).

Роботодавцем дискреційно визначено, що інших можливостей здійснення інвестиційної діяльності товариства згідно з положенням про відділ і посадової інструкції позивачки не було, що вбачається із характеру трудової функції ОСОБА_1 .

При цьому, всупереч висновків суду першої інстанції, сам факт подання позивачкою 31 березня 2022 року службової записки про наявність у неї технічних засобів та можливостей виконання покладених завдань, а також наявність у неї досвіду виконання обов`язків начальника управління майна, не є абсолютною та самодостатньою підставою для скасування дії наказу про призупинення трудового договору саме з цим працівником, так як це нівелює засади самостійності роботодавця як суб`єкта господарювання в прийнятті рішення щодо оптимізації роботи у воєнний час.

Установлено, що жодних вимог і претензій товариство не отримувало і від органу соціального страхування за не здійснення сплат внесків із загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо працівників, з якими призупинено дію трудових договорів.

Цей факт також підтверджує законність дій роботодавця в частині прийняття наказу т.в.о. Голови Правління Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, яким призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком (у загальній кількості 35 осіб), у тому числі, ОСОБА_1 .

Оскільки у справі не встановлено незаконності дій роботодавця в частині прийняття наказу т.в.о. Голови Правління Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, яким призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком ( у загальній кількості 35 осіб), у тому числі, ОСОБА_1 , то у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення похідної вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2022 року, тобто з дня винесення відповідного наказу по 02 червня 2022 року (день звільнення) у розмірі 66 937 грн 50 коп.

Подібного висновку у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 303/7508/22 (провадження № 61-10153 св 23).

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище правових висновків Верховного Суду не врахував та не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 , а також стягнення із відповідача заробітної плати з час вимушеного прогулу із 24 березня 2022 року по 02 червня 2022 у розмірі 66 937 грн 50 коп.

Разом з тим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 312 грн 50 коп.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки у даній справі беззаперечно встановлено, що наказом апарату АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 62-ВК від 02 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), а повний розрахунок після звільнення з нею фактично проведено лише 20 червня 2022 року, тобто з порушенням строків, передбачених ст.116 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до ст.117 КЗпП з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова №100) вона застосовується, серед іншого, у випадках розрахунку середнього заробітку за час затримки.

Так, відповідно до пункту 2 Постанови №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Отже, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Постанови № 100).

Згідно проведеного позивачкою розрахунку, який не спростований відповідачем та відповідає вимогам Постанови № 100 - середньоденна заробітна плата позивачки становить 1 312 грн 50 коп.

Отже, установивши, що відповідачем недотримано строків розрахунку при звільненні та виплату зазначеного розрахунку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 червня 2022 року по 20 червня 2022 року у розмірі 22 312 грн 50 коп., виходячи з розміру середньоденної заробітної платі у сумі 1 312 грн 50 коп.

Що стосується клопотання представника відповідача - адвоката Фрейдун О.М. про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то воно не підлягає задоволенню, оскільки з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності (розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника) стягнута судом сума відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України у даній ситуації (відсутність даних про інші джерела доходу позивачки, перебування на її утриманні неповнолітньої дитини, дія режиму воєнного стану, надмірна тривалість розгляду справи) не підлягає зменшенню (див. висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 3 000 грн 00 коп., з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок порушення трудових прав позивачки їй заподіяно моральної шкоди. Однак, позивачкою не доведено в повному обсязі розмір завданої моральної шкоди, яку вона просила стягнути.

Тому з огляду на принцип співмірності та пропорційності розміру завданої шкоди й глибини душевних страждань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 3 000 грн 00 коп.

Таким чином висновки суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди відповідає вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Що стосується твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачкою порушено строки звернення до суду з даним позовом, то вони є безпідставними, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, ст.233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачем з цим позовом, заявленим у липні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22).

Таким чином, продовження строку, встановленого ст.233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, не в відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Водночас рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, підлягає залишенню без змін з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 1 984 грн 80 коп. (а.с.9-10, т.1).

АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» за подання апеляційної скарги сплатило 5 210 грн 10 коп.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалено нове рішення і позов задоволено частково, то сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (253 грн 13 коп.), а з позивачки на користь на користь відповідача підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно до відмовленої частини позовних вимог (1 235 грн 47 коп.).

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - адвоката Фрейдун Ольги Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року в частині визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також в частині стягнення судового збору, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 253 грн 13 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 235 грн 47 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: