Справа № 182/6985/24
Провадження № 2-о/0182/222/2024
У Х В А Л А

Іменем України

02.12.2024 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька -Шаховал І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Військова частина НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт перебування на утриманні у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Дослідивши зміст заяви та додані до неї документи, суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо, згідно із законом, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами, на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

Регулювання сімейних відносин, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження.

Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків, свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватись для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

У даній справі представник заявника просив встановити юридичний факт, від якого залежить виникнення особистих прав у заявника, при цьому, в заяві міститься посилання на ту обставину, що ОСОБА_2 на даний час є солдатом за мобілізацією, оператором - стрільцем 2 роти охорони 2 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , що, на думку суду, заявника, як особу, яка є мобілізованою, наділить правом, відповідно до абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яке визначає «перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці».

Представник заявника зазначає, що його довіритель перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка має чотирьох дітей, відомості до актового запису про народження яких були внесені на підставі ст.135 СК України (зі слів матері).

Однак, судом, при дослідженні всіх обставин справи, враховується позиція Верховного Суду України в Постанові від 02 жовтня 2024 року по справі № 333/7023/23, в якій зазначено, що доведення факту одноосібного утримання пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання батьками батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Навіть, і в даному випадку, коли відомості до актового запису про народження дітей були винесені на підставі ст.135 СУ України (зі слів матері) та такий факт одноосібного виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження.

Близькі за змістом висновки зробила й Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, факт про встановлення якого просить представник заявника, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатись в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Окрім цього, суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, відповідно до частини 1статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

У п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України передбачено, що, залежно від конкретних обставин, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч.4 ст.44 ЦПК).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу (ч.3 ст.16 ЦК України).

Тлумачення зазначених норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Як встановлено судом, 08 листопада 2024 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , вже звертався до суду з аналогічною заявою та ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2024 року у відкритті провадження йому було відмовлено. Не дивлячись на це, заявник та його представник, нехтуючи вимогами закону, та, в тому числі, не скориставшись правом на апеляційне оскарження, 25 листопада 2024 року знову звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні, що судом розцінюється як зловживання своїми правами.

Тому, з огляду на викладене, суд, вкотре, дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у справі за вказаною заявою, роз`яснивши заявникові право подати позов на загальних підставах або оскаржити ухвалу суду в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст.257, 260, 294,315,353 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа - Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал