АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/12287/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Паучек І. І.

позивачка ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 січня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд» (далі ТзОВ «МС Імперіал Буд») на її користь пеню за прострочення виконання зобов`язань за попереднім договором № А_104 від 09 серпня 2016 року в сумі 12 059 307 гривень за період з 1 жовтня 2020 року по 1 жовтня 2022 року.

Посилалася на те, що 09 серпня 2016 року між нею та «МС Імперіал Буд» було укладено попередній договір № А-104.

За умовами цього договору відповідач зобов`язувався продати позивачці, а остання зобов`язалася купити в термін до кінця першого кварталу 2018 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв.м., житловою площею 22,64 кв.м.

Відповідач зобов`язувався оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі продажу об`єкта нерухомості.

На виконання умов договору позивачка у належний та обумовлений спосіб сплатила відповідачу забезпечувальний платіж в сумі 549 900 гривень, що становить сто процентів орієнтовної вартості об`єкту нерухомості.

Однак, ТзОВ «МС Імперіал Буд» свої зобов`язання за вказаним договором не виконало, що позбавило позивачку права отримати в приватну власність об`єкт нерухомості за договором.

Вважає, що ТзОВ «МС Імперіал Буд» у зв`язку з порушенням умов договору про виконання робіт (надання послуг) повинно відшкодувати їй пеню, як споживачу, за кожен день прострочення у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 січня 2024 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у строк до кінця першого кварталу 2018 року. У встановлений попереднім договором від 09 серпня 2016 строк основний договір укладений не був. Зобов`язання за попереднім договором припинилися після закінчення строку на укладення основного договору, а саме вкінці першого кварталу 2018 року.

Зміст попереднього договору від 09 серпня 2016 року та тлумачення його змісту дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами укладено попередній договір про наміри укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. Попередній договір від 09 серпня 2016 року не містить елементів договору підряду чи договору про надання послуг.

Аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави дійти висновку про те, що в розрізі наявних правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, відповідач не може вважатися ані виконавцем, ані виробником, оскільки відповідач внаслідок укладення попереднього договору прийняв на себе лише одне зобов`язання - укласти основний договір, що в свою чергу виключає можливість застосування до наявних правовідносин приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки застосування у спірних правовідносинах норм статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є неможливим.

Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Позивачем не втрачена можливість скористатися належним способом захисту своїх порушених прав, шляхом звернення до суду з позовом про повернення забезпечувального платежу, а в разі порушення, обумовлених у попередньому договорі термінів його повернення, - з позовом про стягнення пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що за формою та змістом укладений між сторонами попередній договір є угодою про послугу з будівництва житла. Вказаний договір є змішаним та містить в собі, зокрема елементи договору підряду.

Будинок АДРЕСА_2 не здано в експлуатацію в строк обумовлений договором до кінця четвертого кварталу 2017 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності вини відповідача у невиконанні взятих на себе зобов`язань суду не було надано.

Договором, який був укладений між сторонами не врегульовано розмір штрафних санкцій за порушення терміну здачі об`єкта будівництва в експлуатацію.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТзОВ «МС Імперіал Буд» подало відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідач зазначає, що між сторонами укладено саме попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не містить жодних елементів договору підряду і не може вважатися договором надання послуг і робіт.

Попереднім договором та квитанціями про оплату чітко встановлено, що сплачені кошти позивачем є забезпеченим платежем, який є видом забезпечення виконання зобов`язання з укладення основного договору, а не коштами сплаченими за роботи, послуги чи майно.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

09 серпня 2016 року між ТзОВ «МС Імперіал Буд» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір №А_104. Відповідно до умов вказаного договору ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язалося продати ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується купити в термін до кінця першого кварталу 2018 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв.м., житловою площею 22,64 кв.м., згідно умов, що визначені даним попереднім договором та укладеним у майбутньому договором купівлі-продажу. Строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до кінця IV кварталу 2017 року. ТзОВ «МС Імперіал Буд» має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, цей факт не буде вважатися порушенням умов договору.

Пунктом 1.1. вказаного попереднього договору визначено, що ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язується оформити на своє ім`я правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості.

Сторони домовилися про істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири: об`єкт продажу квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47 кв.м. (пункт 2 договору).

ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити ТзОВ «МС Імперіал Буд» на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість об`єкта нерухомості, що орієнтовно складає 549 900 гривень (пункт 2.2 договору).

В якості оплати за об`єкт нерухомості квартири, буде зараховуватись забезпечувальний платіж, здійснений ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 попереднього договору (пункт 2.5 договору).

ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язання за цим договором сплачує ТзОВ «МС Імперіал Буд» забезпечувальний платіж у розмірі 549 900 гривень. Забезпечувальний платіж не є авансом чи поворотною фінансовою допомогою. Сторони встановили, що передбачені в цьому пункті забезпечувальні платежі є «іншим видом забезпечення виконання зобов`язання» згідно з статтею 546 ЦК України та не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (пункт 4 Договору).

Відповідно до пункту 10 договору сторони домовились, що забезпечувальний платіж повертається ТзОВ «МС Імперіал Буд» ОСОБА_1 шляхом перерахування грошових коштів на рахунок останньої у банківській установі у випадку, якщо основний договір не буде укладений у зв`язку з неможливістю виконання ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього попереднього договору або відмовою ТзОВ «МС Імперіал Буд» від укладання основного договору з інших причин, незалежних від ТзОВ «МС Імперіал Буд». При цьому ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язується повернути забезпечувальний платіж ОСОБА_1 протягом тридцяти банківських днів, з моменту спливу терміну, вказаного у пункті 1 цього попереднього договору.

Згідно з пунктом 11 договору у випадку порушення ТзОВ «МС Імперіал Буд» терміну повернення грошових коштів, встановленого у пункті 10 даного договору, ТзОВ «МС Імперіал Буд» сплачує ОСОБА_1 (на її вимогу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. У випадку, якщо прострочення терміну платежу перевищить 30 календарних дні, ТзОВ «МС Імперіал Буд» (додатково до пені) сплачує ОСОБА_1 (на її вимогу) штраф у сумі три проценти.

У пунктах 21, 22 договору сторони погодили, що зобов`язання сторін щодо підписання основного договору, встановлені цим попереднім договором, припиняються у випадку, якщо основний договір не укладено протягом терміну, встановленого попереднім договором. Цей договір є попереднім договором, закріплює зобов`язання сторін укласти основний договір та не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомості та не підтверджує право власності ОСОБА_1 на такий об`єкт ( а.с.9-10)

Згідно з платіжним дорученням №1 від 16 серпня 2016 року та довідки, виданої ТзОВ «МС Імперіал буд» ОСОБА_1 внесла на рахунок відповідача 549 900 гривень ( а.с.13-14).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Щодо правової природи укладеного сторонами попереднього договору

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України).

У справі, яка переглядається cудом, встановлено, що між ТзОВ «МС Імперіал Буд» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір від 09 серпня 2016 року, в якому сторони висловили свій намір на майбутнє укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

ОСОБА_1 зазначає про те, що між нею і відповідачем був укладений договір про послугу з будівництва житла, а попередній договір є удаваним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20) Верховний Суд, разом із іншим, зазначив, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно надав оцінку положенням укладеного між сторонами попереднього договору.

У пункті 25 цього договору сторони підтвердили, що його зміст точно відповідає їхнім дійсним намірам, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення умов договору та його правові наслідки для кожної зі сторін, укладення і виконання цього договору не суперечить нормам чинного законодавства України та відповідає його вимогам.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи й обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами наявність між нею та товариством інших цивільно-правових відносин, окрім тих, які передбачені укладеним між ними попереднім договором, як і не довела, що у сторін попереднього договору виникли інші права та обов`язки, аніж ті, що передбачені цим попереднім договором.

Позивачка не пред`являла до суду позов про визнання попереднього договору недійсним з тих підстав, що він є удаваним, а тому відповідно до положень статті 204 ЦК України він є дійсним.

Також суд апеляційної інстанції враховує норми Закону України «Про інвестиційну діяльність», а також те, що предметом попереднього договору є укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу квартири, а ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язується оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу. Вказаний попередній договір не містить істотних умов, що притаманні інвестиційному договору (купівлі-продажу майнових прав).

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 лютого 2024 року у справі №727/11573/22.

Щодо наслідків неукладення сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна

Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 3 червня 2021 року у справі № 522/970/18.

З матеріалів справи вбачається і це не заперечується сторонами, що між ними не був укладений основний договір купівлі-продажу квартири.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, наслідком невиконання умов попереднього договору може бути повернення ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 549 900 гривень, яка була сплачена на виконання вказаного попереднього договору.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 13 грудня 2023 року у справі №372/3773/20.

Щодо обов`язку відповідача сплатити позивачу пеню

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Такий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 501/2612/16-ц, від 8 листопада 2023 року у справі №2-3336/11.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

З позовної заяви вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідача пеню відповідно до правил частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з не виконанням умов попереднього договору щодо продажу їй квартири ТзОВ «МС Імперіал Буд».

У даній справі судом встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, а тому у ТзОВ «МС Імперіал Буд» не виникло обов`язку продати позивачці об`єкт нерухомості, що виключає порушення такого обов`язку та виникнення у позивачки права на пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Помилковим є посилання позивачки на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 4 лютого 2021 року у справі №607/1579/19 року.

У вказаній справі між сторонами був укладений договір, за умовами якого одна із сторін зобов`язалася здійснити будівництво однокімнатної квартири та передати іншій стороні вказане майно.

У даній справі був укладений лише попередній договір без укладення основного договору купівлі-продажу. Отже, висновки суду у справі №607/1579/19 є нерелевантними до правовідносин, що виникли у цій справі.

Щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 3, 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» судам роз`яснено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 757/24436/18.

У правовідносинах, що виникли між сторонами ТзОВ «МС Імперіал Буд» не є виконавцем або продавцем, а ОСОБА_1 не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення даного Закону не можуть бути застосовані у даному випадку.

Щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи

Представник позивачки ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він перебуватиме за межами області та не зможе взяти участь у розгляді даної справи 13 березня 2024 року.

Згідно з статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивачки ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про судове засідання у справі.

Колегія суддів вважає, що перебування ОСОБА_2 за межами Чернівецької області не є поважною причиною неявки в судове засідання. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали суду докази, які би підтверджували наявність поважних причин неявки в судове засідання.

Отже, оскільки поважність причин неявки представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності позивача та його представника не є перешкодою для ухвалення судового рішення.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 6 вересня 2023 року у справі № 2-2823/11.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Щодо сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги

Споживачі звільняються від сплати судового збору лише у справах за їх позовами за умови, що ці позови стосуються порушення їх прав як споживачів.

Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Апеляційним судом встановлено в мотивувальній частині судового рішення про те, що ОСОБА_1 не є споживачем у правовідносинах, які склалися між сторонами у даній справі.

Отже, позивачка не звільнена від сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-VI (далі - Закону) встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 3 статті 4 Закону встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 3 листопада 2022 року № 2710-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2023 року - 2684 гривні.

Судовий збір за подання до суду позовної заяви складав 13 420 гривень, враховуючи ціну позову 12 059 307 гривень.

Судовий збір за подання до суду апеляційної скарги складав 20 130 гривень.

З огляду на те, що апеляційна скарга була подана в електронній формі, судовий збір слід зменшити на коефіцієнт, визначений в частині 3 статті 3 Закону.

Отже, сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання до суду апеляційної скарги складає 16 104 гривень.

ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги не сплатила судовий збір, а тому він підлягає стягненню з неї в дохід держави.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд не здійснює нового розподілу судового збору в суді першої інстанції, оскільки не змінює оскаржуване судове рішення та не ухвалює нове. Вказане питання підлягає вирішенню в порядку 270 ЦПК України судом першої інстанції.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 лютого 2024 року у справі №727/11573/22.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 16 104 (шістнадцять тисяч сто чотири) гривні в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 березня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА