Дата документу 20.05.2024 Справа № 317/1254/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1254/24 Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/1012/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2024 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування заяви зазначено, що на підставі укладеного між ТОВ «Запоріжжяелектропостачаня» та ОСОБА_1 договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії з 01 січня 2019 року, боржником було спожито електричну енергію за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року, загальний обсяг якої складає 80320 кВт*год, що підтверджується листом від 09 січня 2024 року за № 062-062/124 адміністратора комерційного обліку, функції якого у Запорізькій області виконує ПАТ «Запоріжжяобленерго» про фактичний обсяг, період споживання за особистим рахунком споживача (боржника) 62109249 за адресою: АДРЕСА_1 . В порушення умов договору в частині оплати вартості електричної енергії та п. 4.12 ПРРЕЕ у боржника виник борг за спожиту електричну енергію за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року на суму 124 936,53 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за спожиту електроенергію.

На підставі вищевикладеного, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» просило суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» заборгованості за надані послуги житлово-комунальні послуги, а саме, за спожиту електричну енергію у розмірі 124 936,53 грн. за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року; 3% річних від суми заборгованості у розмірі 41,72 грн. за період з 21 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 302,80 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2024 року відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарга зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про недоведеність безспірності вимог щодо видачі судового наказу, оскільки про безспірність його вимог свідчить публічний договір про постачання універсальних послуг, який розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті. Вказує, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг, якщо вони фактично надані постачальником та отримані споживачем, не може бути підставою для звільнення останнього від їх оплати. Подана ним до суду першої інстанції заява про видачу судового наказу відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у видачі судового наказу, не врахувавши норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

ОСОБА_1 наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 1 частини 1 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За положеннями частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався ст.ст. 163, 165 ЦПК України та виходив із того, що заявник не додав до заяви копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі з боржником, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості. Крім того, всупереч вимог п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, з поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, оскільки сума боргу не доведена належними доказами, а відтак не є безспірною.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що у березні 2024 року представник ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, а саме за спожиту електричну енергію у розмірі 124 936,53 грн за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року; 3% річних від суми заборгованості у розмірі 41,72 грн за період з 21 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року, а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 302,80 грн.

Відповідно до довідки Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 08 березня 2024 року, наданої на запит суду першої інстанції, виконавчий комітет Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області повідомив, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

До заяви про видачу судового наказу заявником додано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію ТОВ «Запоріжжяелектропостачання»;копії договорів № 3 до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, комерційна пропозиція «Побут»; копію публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг; копію статуту ТОВ «Запоріжжяелектропостачання»; копію вимоги заявника про погашення суми заборгованості та докази її направлення; копію листа заступника начальника Запорізького РЕМ І. Зорікової; детальний стан розрахунків заборгованості за спожиту електроенергію; копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України (статті 160-173).

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України).

Частиною 2 вказаної вище статті зазначено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до частини 1 вказаної статті заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

Згідно з частиною 2 зазначеної статті у заяві повинні бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

За частиною 3 вказаної статті до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Саме безспірність вимог є підставою для видачі судового наказу, в іншому випадку вирішення питання стягнення заборгованості вирішується судом в порядку позовного провадження (загального або спрощеного) з дотриманням принципів змагальності сторін, доведення учасниками справи обставин, що мають значення для справи, і на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази (частина перша статті 258 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

В заяві про видачу судового наказу боржником зазначено, що між ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та ОСОБА_1 , керуючись Законом України «Про ринок електричної енергії», ПРРЕЕ, ст.ст. 633, 634, ч. 2 ст. 642 ЦК України укладений Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії з 01 січня 2019 року. А тому, на думку ТОВ «Запоріжжяелектропостачаня», ОСОБА_1 01 січня 2019 року уклала з заявником Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який вважається щорічно продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить про припинення його дії або перегляд його умов. На момент подачі відповідної заяви про видачу судового наказу жодна із сторін договору не заявила про припинення його дії або перегляду його умов. Боржником було спожито електричну енергію за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року, загальний обсяг якої складає 80320 кВт*год, що підтверджується листом від 09 січня 2024 року за № 062-062/124 адміністратора комерційного обліку, функції якого у Запорізькій області виконує ПАТ «Запоріжжяобленерго» про фактичний обсяг, період споживання, за особистим рахунком споживача (боржника) 62109249 за адресою: АДРЕСА_1 . В порушення умов договору в частині оплати вартості електричної енергії та п. 4.12 ПРРЕЕ у боржника виник борг за спожиту електричну енергію за період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2023 року на суму 124 936,53 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за спожиту електроенергію.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Оскільки заборгованість згідно заяви про видачу судового наказу виникла станом на 2021-2023 роки, то застосуванню до цих правовідносин підлягає Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, який є чинним.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 вказаного Закону послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з ч. 2 статті 14 цього Закону, комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії надаються виключно на підставі індивідуальних договорів.

Між тим, індивідуального договору про постачання електричної енергії з ОСОБА_1 заявник до заяви не додає, як це передбачено п. 3 ч. 3 статті 163 ЦПК України.

У заяві представник ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», як на законність своїх вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилається на типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який був опублікований на сайті постачальника.

Як у заяві, так і в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що такий договір вважається укладеним, якщо споживач приєднався до нього вчиненням будь-яких дій, а саме, наданням письмової заяви, шляхом оплати рахунку постачальника та/або фактом споживання електричної енергії.

Водночас, суд першої інстанції вірно вважав, що тільки наявність договору з чітко визначеними умовами може бути безспірним доказом щодо його умов.

Між тим, оскільки заяви-приєднання споживач не підписувала, то решта дій боржника має доводитись, а відтак укладення договору в такий спосіб не є безспірним фактом, а має доводитись постачальником та перевірятись судом із аналізом відповідної доказової бази.

Таким чином, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг, який підписаний споживачем (письмовий чи електронний), позбавляє можливості перевірити наявність між сторонами договірних правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, зокрема, встановити їх функціональне призначення, порядок розрахунків, відомості про наявність лічильника у споживача, порядок зняття і передання показів, фактичні дії з цього приводу, кількість споживання електричної енергії протягом періоду заборгованості, а відтак, і безспірність вимог заявника.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що за відсутності договору про житлово-комунальні послуги у визначеній приписами п. 3 ч. 3 статті 163 ЦПК України належній формі, заява ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не може бути задоволена.

При цьому, колегія вказує, що посилання на те, що відсутність такого договору не звільняє боржника від оплати за фактично надані послуги, є обґрунтованими для вирішення питання щодо заборгованості у інший спосіб (позасудовому порядку, позовному судовому порядку), але не у порядку наказного провадження, для якого наявність такого договору є обов`язковою.

Крім того, слід зазначити, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не надано суду належних доказів на підтвердження безспірного виникнення заборгованості у ОСОБА_1 за спожиту електричну енергію.

Також до заяви про видачу судового наказу не додано сплаченого споживачем рахунку (квитанції) за надані заявником послуги чи іншого документального підтвердження споживання ОСОБА_1 даних послуг.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Враховуючи, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України у видачі судового наказу судом правомірно відмовлено.

Судом першої інстанції дотримано вимоги процесуального закону при вирішенні долі заяви про видачу судового наказу.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Отже, заявник не позбавлений права звернутися до суду про стягнення заборгованості в позовному порядку.

Доводи апеляційної скарги, що фактом приєднання споживача ОСОБА_1 до умов Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є споживання електричної енергії та оплата рахунків за електричну енергію, а тому між сторонами існують договірні відносини і вимоги ст. 163 ЦПК України виконано, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України чітко встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості або інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з ухвалою суду, переоцінки висновків ухвали суду та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367- 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2024 року про відмову у видачі судового наказу у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 20 травня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко