Провадження № 22-ц/812/354/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2024 року м. Миколаїв

справа №473/5900/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 15 січня 2024 року, під головуванням судді Ротар М.М., повний текст судового рішення складений 17 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що 15 лютого 2023 року водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Hyundai Santa FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху по вул. Михайлівська у напрямку руху до пров. Ціолковського в м. Вознесенськ, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину пішим переходом у невстановленому для цього місці, останній від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні. Відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000158. Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 в момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Згідно страхового полісу № ЕР211569704 розмір страхової суми на випадок заподіювання шкоди життю та здоров`ю потерпілого становить 320 000 грн.

Позивачі, як батьки померлого, звернулися до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 12 жовтня 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про виплату страхового відшкодування за завдану матеріальну шкоду (витрати на поховання) в розмірі 50% від понесених витрат, а з приводу відшкодування моральної шкоди взагалі не прийняло рішення стосовно виплати чи відмови у його виплаті.

На думку позивачів, страховик зобов`язаний відшкодувати заподіяну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки моральна шкода відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України відшкодовується незалежно від вини.

Посилаючись на викладене, позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь страхове відшкодування за заподіяну моральну шкоду у розмірі 40 200 грн кожному та 11 190 грн страхового відшкодування за заподіяну матеріальну шкоду (витрати на поховання), тобто, у сумі, що Страховою компанією не визнається.

У відзиві на позов ТДВ «СК «Альфа-Гарант» зазначало, що ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Відповідач своїм листом від 23 травня 2023 року повідомив позивачів про необхідність надати документи, які містять інформацію про коло осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування та для вирахування частки страхового відшкодування, яке необхідно виплатити на користь позивачів, а саме Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану. У зв`язку з тим, що позивачами не було надано вищевказані документи, а надана ними довідка про склад сім`ї лише підтверджує факт спільного проживання загиблого з батьками за однією адресою, але не підтверджує відсутність у загиблого дітей, дружини, які також, в разі наявності, мають право претендувати на виплату страхового відшкодування, відповідач не міг здійснити розрахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Щодо відшкодування витрат на поховання Страхова компанія зазначала, що позивачами були надані розрахункові документи, що підтверджують понесені витрати у розмірі 22 380 грн. Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. За результатами проведеного досудового розслідування стосовно ОСОБА_3 встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України. Натомість встановлено, що дії загиблого ОСОБА_4 зумовили технічну неможливість водія ОСОБА_3 уникнути ДТП. Виходячи з наведеного, на думку відповідача, відповідно до положень п. 36.3 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір страхового відшкодування, пов`язаний з витратами на поховання складає 11 190 грн, яка була відшкодована позивачам. За такого ТДВ «СК «Альфа-Гарант» вважає, що ним були вчинені всі необхідні дії щодо виплати страхового відшкодування на користь позивачів в розмірі, який передбачений Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40200 грн 00 коп. Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 40200грн00коп. та витрати на поховання в розмірі 11190 грн 00 коп та 4239грн20коп. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі ТДВ «СК «Альфа-Гарант» просило скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ТДВ «СК «Альфа-Гарант» зазначало, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не були враховані аргументи, викладені у відзиві на позов, а доводи апеляційної скарги є аналогічними запереченням відповідача, наведеним у вказаному відзиві. Апелянт зазначає, що саме на позивачів покладено обов`язок надання доказів на підтвердження їхньої позиції, зокрема надати належні докази щодо виключного переліку осіб, які згідно з чинним законодавством мають право на отримання страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого. Дана інформація міститься у Витязі з Державного реєстру актів цивільного стану, який надається виключно родичам загиблого, а тому вимоги відповідача про надання позивачами зазначеного витягу є цілком законними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів - адвокат Синюк С.Л. вказував, що норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють не порядок розрахунку розміру страхового відшкодування, а мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування, меншим за який страхове відшкодування бути не може. А тому кваліфікація діям пішохода ОСОБА_5 в разі встановлення чи ні, в його діях ознак грубої необережності, що виразилась в нехтуванні ПДР України, не дає право на зменшення розміру моральної шкоди та витрат на поховання, які встановлені Законом. Посилаючись на викладене, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, стягнувши з відповідача витрати на правничу допомогу.

Крім того адвокат Синюк С.Л. вказав, що орієнтовна сума судових витрат, що складається з витрат на професійну правничу допомогу, які позивачі очікують понести у суді апеляційної інстанції, становить 5000 грн, докази на їх підтвердження будуть надані додатково.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивачів - адвокат Синюк С.Л. - просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішеня - без змін.

Представник ТДВ «СК «Альфа-Гарант» в судове засдання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений (а.с. 123, 124), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 15 лютого 2023 року водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Hyundai Santa FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху по вул. Михайлівська у напрямку руху до пров. Ціолковського в м. Вознесенськ, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який переходив проїзну частину у невстановленому для цього місці, останній від отриманих внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у лікарні.

Відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000158. Постановою слідчого СВ Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 30.05.2023 року кримінальне провадження №0000158 від 16.02.2023 року було закрито у порядку п.2 ч.1 ст.284 КПК України (відсутність складу кримінального правопорушення, перебаченого ч.2 ст.286 КК України) (а.с. 10-14).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Згідно страхового полісу №ЕР211569704 розмір страхової суми на випадок заподіювання шкоди життю та здоров`ю потерпілого становить 320 000 грн.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками загиблого ОСОБА_4

25 квітня 2023 року позивачі звернулися до ТДВ СК "Альфа-Гарант" з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату страхового відшкодування (а.с. 18-23). До повідомлення про ДТП позивачами були, зокрема додані свідоцтво про народження ОСОБА_4 та про його смерть.

Листом № 12/2241 від 23.05.2023 року ТДВ СК "Альфа-Гарант" повідомило позивачів про те, що необхідно надати документи, що містять інформацію про коло осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування, для вирахування частки страхового відшкодування, яке необхідне виплатити на користь позивачів, а саме Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану, що повинен містити інформацію про дітей загиблого, а також про перебування ОСОБА_4 на момент смерті у шлюбі. Також було роз`яснено умови для відшкодування витрат на поховання (а.с. 74-76).

Листом № 12/4827 від 23.05.2023 року ТДВ СК "Альфа-Гарант" повідомило позивача ОСОБА_2 , що оскільки ним було надано розрахункові документи, що підтверджують понесені витрати на поховання загиблого ОСОБА_4 , на суму 22 380 грн., то Страховою компанією було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання в сумі 11190 грн. Зазначена сума була розрахована шляхом ділення суми 22380 грн на кількість осіб, діями яких обумовлено настання ДТП. При цьому ТДВ СК "Альфа-Гарант", посилаючись на положення п.36.3 ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зазначало, що за результатами досудового розслідування не здобуто доказів, які б свідчили про порушення правил дорожнього руху або експлуатації водієм забезпеченого транспортного засобу і знаходилися би у причинному зв`язку з настанням наслідків смерті пішохода ОСОБА_4 , і, натомість, встановлено, що дії ОСОБА_4 зумовили технічну неможливість водія уникнути настання дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 77-78).

Також судом встановлено, що відповідач на підставі страхового акту №ЦВ/23/2611 перерахував позивачам відшкодування витрат на поховання у розмірі 11 190 гривень. Відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачам смертю їх сина - ОСОБА_4 - ТДВ СК "Альфа-Гарант" не було виплачено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив того, що позовні вимоги з обґрунтованими та відповідають вимогам закону, а дії відповідача по зменшенню страхового відшкодування витрат на поховання та не виплаті позивачам відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачам смертю їх сина, є неправомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Так, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Приписами пункту 27.3. статті 27 Закону № 1961-IV встановлено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Положеннями пункту 27.4. статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Аналізуючи зазначені норми Закону, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 дійшов висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19.

Між тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, постанова слідчого СВ Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 30.05.2023 року про закриття кримінального провадження №0000158 не свідчить про наявність усієї сукупноті обставин, що доводять завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_4 .

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_4 або непереборної сили, а тому цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Отже страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачі є особоми, які за законом мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю їх сина, судом першої інстанції відповідно до вимог пункту 27.3. статті 27 Закону № 1961-IV вірно розраховано, що виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час дорожньо-транспортної пригоди загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 80 400,00 грн (6 700,00 х 12 = 80 400,00 грн), яке підлягає виплаті позивачам рівними частинами, а саме по 40 200 грн. кожному.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на правомірність відмови у виплаті позивачам страхового відшкодування моральної шкоди в зв`язку із ненаданням ними Страховій компанії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, що повинен містити інформацію про дітей загиблого, а також про перебування ОСОБА_4 на момент смерті у шлюбі, оскільки надання таких документів страховику статтею 35 Закону № 1961-IV не передбачено. Клопотань до суду про витребування такої інформації ТДВ СК "Альфа-Гарант" не заявляло. Про звернення до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування інших, крім позивачів, осіб ТДВ СК "Альфа-Гарант" не повідомляло. До того ж у суді апеляційної інстанції представник позивачів стверджував, що померлий ОСОБА_4 не мав ані дружини, ані дітей.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на поховання в розмірі 11190грн.

Так, з наданих позивачами доказів вбачається, що для поховання ОСОБА_4 , а саме для здійснення обрядових дій та облаштування місця поховання, позивач ОСОБА_2 витратив 22 380,00 грн. (а.с. 30, 31).

Заперечень щодо розміру таких витрат та права ОСОБА_2 на отримання витрат на поховання, апеляційна скарга не містить.

Відповідачем було сплачено на користь позивача ОСОБА_2 страхове відшкодування, пов`язане з витратами на поховання в розмірі 11 190 грн.

За такого відповідно до ст. 1201 ЦК України та пункту 27.4. статті 27 Закону № 1961-IV особа, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ТДВ СК "Альфа-Гарант" на користь позивача ОСОБА_2 витрат на поховання в розмірі недоплаченої відповідачем суми - 11 190,00 грн.

Посилання ТДВ СК "Альфа-Гарант" на положення п.36.3 ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" як на підставу для зменшення страхового відшкодування витрат на поховання - колегія суддів вважає помилковими, оскільки у ньому йдеться мова про поділ розміру заподіяної шкоди, спричиненої взаємопов`язаними, сукупними діями декількох осіб, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, тоді як у справі, що переглядається позивачам заподіяно шкоду внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а не взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, де у пункті 42 зазначено, що припис пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 191/1119/22.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рпішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається. За такого відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант - залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 14 березня 2024 року