Справа № 212/9947/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/9947/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачки, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що він із ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з 7 травня 2011 року, у яких під час шлюбу народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Натомість, у сторін шлюбні стосунки припинено понад два роки потому, оскільки дружина виїхала з дитиною за кордон. При цьому 15 квітня 2021 року подружжя сторін за спільні кошти придбало автомобіль VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який оформили на дружину, який використовувався ними спільно. Однак наразі в ОСОБА_2 перебуває технічний паспорт на такий автомобіль, який фактично перебуває у її одноособовому користуванні, оскільки вона без попередження забрала такий автомобіль. Оскільки відповідачка не визнає права позивача на такий автомобіль, то він вирішив звернутися до суду із позовом про поділ автомобіля. При цьому автомобіль є неподільною річчю, тому доцільним є присудження одному з подружжя грошової компенсації частки дійсної ринкової вартості такого транспортного засобу. Додавав, що він вимушений був понести витрати на оплату судового збору в сумі 1459,15 грн. та на проведення експертизи автотранспортного засобу у сумі 3000 грн. Таким чином просив суд визнати автомобіль VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації у розмірі вартості 1/2 частки вказаного автомобіля в розмірі 145989,15 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1459,89 грн. та на проведення експертизи у розмірі 3000 грн.

Не погоджуючись із позовними вимогами відповідачка подала відзив, де вказувала, що справа про розлучення № 177/2223/24 між сторонами була розглянута Криворізьким районним судом Дніпропетровської області та шлюб між сторонами було розірвано. Крім того ОСОБА_1 ухиляється від обов`язку з утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стало приводом її звернення до суду про стягнення аліментів. Відповідачка стверджувала, що 15 квітня 2021 року вона придбала автомобіль «Volkswagen Touran» за кошти її близьких родичів, бо у подружжя сторін не було коштів на це, а позивач не довів наявність грошових коштів на придбання спірного автомобіля. При цьому зазначала, що вона із 2021 року з ОСОБА_1 разом фактично вже не проживала, спільного побуту не мала, тобто фактичних подружніх відносин із позивачем не мала. Також вказувала, що вона укладала договір про страхування спірного автомобіля у 2022 році та у 2023 році. Крім того між сторонами була домовленість про використання ОСОБА_1 спірного автомобіля та сплати ним аліментів на утримання доньки, поки вона знаходиться за кордоном. Однак позивач домовленостей не виконав, тому вона подала на розлучення, стягнення з нього аліментів, а також продала належний їй автомобіль, про що йому було відомо. Таким чином просила суд на підставі не доведеності позивачем заявлених ним вимог відмовити у позові ОСОБА_1 повністю.

Позивач, ОСОБА_1 , до судового засідання не зявився, надавши заяву з проханням вирішити справу за його відсутністю, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачка, ОСОБА_2 , до судового засідання не з`явилась повторно за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в суді.

Виходячи зі змісту ст. 223 ЦПК, за якою неявка у судове засідання сторін по справі, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у даному випадку не перешкоджає розгляду позову ОСОБА_1 .

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що з 7 травня 2011 року до 17 листопада 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року, яке набуло чинності 17 листопада 2024 року, що підтверджується копією рішення суду по справі № 177/2223/24.

За інформацією від 01.11.2024 року ТСЦ МВС № 1243 вбачається, що транспортний засіб VOLKSWAGEN TOURAN, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 був зареєстрований з 15.04.2021 року за ОСОБА_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 ) на підставі договору купівлі-продажу № 05/2389, після чого 19.09.2024 року був за договором купівлі-продажу перереєстрований на ОСОБА_4 .

Отже, суд встановив, що за договором купівлі-продажу № 1243/2024/4888690 від 19.09.2024 року, укладеним в ТСЦ МВС № 1243, ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 автомобіль марки VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Також суд зазначає, що для укладення угоди відчуження спірного автомобіля в ТСЦ МВС № 1243 письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження належного ОСОБА_2 автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 не вимагалось відповідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою КМУ № 1388 від 7 вересня 1998 року.

За висновком від 26.09.2024 року № 175/24 транспортно-товарознавчого дослідження з визначення ринкової вартості судового експерта вбачається, що середня ринкова ціна автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN 1.9 TDi, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 станом на 24.09.2024 року складає 291978,30 грн.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може, натомість, довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суд зазначає, що встановлення належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановлення для вирішення даного спору, виходячи з його підстав та не є самостійною вимогою чи способом захисту, який потребує вирішення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2021 року по справі № 726/1388/16.

Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 суду не було надано, внаслідок чого посилання відповідачки на те, що такий автомобіль був придбаний нею за кошти близьких родичів суд відхиляє.

Суд при цьому зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачкою не було спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, внаслідок чого суд дійшов висновку про доцільність визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Отже, судом було встановлено з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, що вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки, як колишнього подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі.

При цьому суд вказує, що ОСОБА_2 не було доведено фактичне припинення нею шлюбних відносин із ОСОБА_1 до моменту придбання спірного автомобіля, оскільки не було доведено того, що сторони вже з 2021 року спільно не проживали та спільного побуту й бюджету не мали.

Крім того відповідачкою не було доведено, що між сторонами по справі була домовленість про надання у користування ОСОБА_1 спірного автомобіля та сплати ним аліментів на утримання доньки на час перебування ОСОБА_2 за кордоном.

Натомість, фактичне спільне використання спірного автомобіля колишнім подружжям сторін підтверджується укладенням ними почергово договорів цивільно-правової відповідальності власника автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , що підтверджується полісом № 220280756 від 09.04.2024 року та договором № DGO-220280756 від 10.04.2024 року на ім`я ОСОБА_1 , а також полісами № 208485893 від 01.04.2022 року та № 214093070 від 12.04.2023 року на ім`я ОСОБА_2 .

Отже, оскільки зазначений транспортний засіб був набутий під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд вважає, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. 60, 61, 63 СК України.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року по справі № 726/1606/17.

При цьому суд вказує, що згода чоловіка відповідачки на відчуження автомобіля була потрібна, оскільки норми Сімейного кодексу та Цивільного кодексу мають вищу юридичну силу ніж «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затверджений постановою КМУ № 1388 від 7 вересня 1998 року.

Крім того, враховуючи викладене вмотивування, суд робить висновок, що гроші від продажу спірного автомобіля не бути використані в інтересах сім`ї колишнього подружжя сторін, оскільки даний факт не було доведено ОСОБА_2 , враховуючи, що автомобіль був проданий відповідачкою у вересні 2024 році, коли за твердженням сторін фактичні шлюбні відносин між ними були припинені вже після введення в Україні воєнного стану в 2022 році.

За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, керуючись наведеними правовими нормами, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що ОСОБА_1 було доведено, що на автомобіль VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 позивач мав право власності в розмірі саме 1/2 частки.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 71 СК та ч. 2 ст. 364 ЦК поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Отже, суд встановив, що автомобіль VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 був придбаний у період перебування у шлюбі сторін, а відповідачкою не спростовано презумпцію спільності такого майна, тому суд дійшов висновку про можливість вирішення питання щодо компенсації позивачу 1/2 частки вартості спірного автомобіля, оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою вважати, що такий правочин порушив права позивача, отже правочин щодо відчуження транспортного засобу виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди ОСОБА_1 , як іншого співвласника автомобіля.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 201/14044/16-ц.

Суд звертає увагу на те, що в разі, якщо сторона договору або інша зацікавлена особа хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19.

Натомість, як було встановлено судом спірний автомобіль був відчужений відповідачкою без згоди ОСОБА_1 , внаслідок чого позивач має право на отримання компенсації 1/2 вартості такого майна.

В той же час суд встановив, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості вказаного автомобіля, тому його вартість повинна була визначатись його дійсної вартості на час розгляду справи в суді.

Суд при цьому зазначає, що у випадку відчуження (приховання) майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 3 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц.

Дійсна вартість транспортного засобу, встановлена договором купівлі-продажу на підставі домовленості сторін такої угоди, а не висновком авто-товарознавчого дослідження, не заслуговує на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Враховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, відповідачка не скористалась правом на звернення із клопотанням про призначення авто-товарознавчої експертизи, то суд дійшов того, що висновок експерта від 26.09.2024 року підтверджує вартість спірного автомобіля, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості такого автомобіля від визначеної експертом суми.

Таким чином суд дійшов висновку про можливість стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, виходячи з його ринкової вартості.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 483/812/19.

Внаслідок наведеного вмотивування, заявлені вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок компенсації вартість 1/2 частки автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 суми в розмірі 145989,15 грн.

Витрати ОСОБА_1 на проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 29.09.2024 року № 175/24 в сумі 3000 грн. підтверджуються квитанцією про оплату позивачем послуг судового експерта ФОП ОСОБА_5 24.09.2024 року на суму 3000 грн.

Також витрати ОСОБА_1 з оплати судового збору в сумі 1459,89 грн. підтверджується квитанцією від 07.10.2024 року.

Таким чином відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати останнього на оплату судового збору при подачу даного позову до суду в сумі 1459,89 грн. та витрати на оплату товарознавчого дослідження в сумі 3000 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартість 1/2 частки автомобіля VOLKSWAGEN TOURAN, 2008 року випуску, тип В2, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , в розмірі 145989 (сто сорок пять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1459,89 грн. та витрати на проведення експертизи в розмірі 3000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 3 грудня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Д. О. Козлов