Справа №705/4103/20
2/705/209/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі Моросліп А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ладижинської сільської ради про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування зазначивши наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 3,5192 га, що розташована в межах Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вона, ОСОБА_1 , є спадкоємцем за заповітом, інших спадкоємців немає.

11 грудня 2008 року покійною ОСОБА_2 було складено заповіт, яким вона все належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати права, заповіла їй ОСОБА_1 .

У встановлений законом термін та порядок, вона звернулася до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Ящука Д.О. із заявою про прийняття спадщини. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що на державному акті на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 009678 виданому 14.09.2001 машинописним способом забите ім`я « ОСОБА_3 » та таким же способом додруковане ім`я « ОСОБА_4 ».

Вказане виправлення зроблене головою села ОСОБА_5 .

Нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із наявними виправленнями у державному акті. Звернувшись до Ладижинської сільської ради задля вирішення даного питання, їй було роз`яснено, що на сьогодні Ладижинська сільська рада не має можливості видати державні акти без виправлень, а тому порадили звернутися до суду.

Просить суд встановити факт належності ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району, Черкаської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії І-ЧР № 009678 виданий 14.09.2021 Рижавською сільською радою.

Визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 009678 виданого 14.09.2001 Рижавською сільською радою, що належить покійній ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Ладижинської сільської ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява сільського голови Ладижинської сільської ради Цоколенка С., у якій просить суд розгляд справи проводити без участі представника та не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, врахувавши процесуальну позицію позивача та представника відповідача, викладену у заявах, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом п.6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.

Верховний Суд України в листі від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначає, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Судом достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 1.

Також згідно заповіту, складеного ОСОБА_2 за життя, 11 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 185, посвідченого секретарем Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, усе своє майно та все те, що їй належатиме на день смерті заповіла позивачу ОСОБА_1 .

У відповідності до постанови ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, від 28 липня 2017 року, ОСОБА_7 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , на земельну ділянку площею 3,5192 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, що належала бабусі довірителя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з тим, що на державному акті є виправлення, що є порушенням п. 2.9. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 № 43.

При цьому, нотаріусом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рижавка Уманського району Черкаської області.

Згідно матеріалів спадкової справи № 3/2017 єдиним спадкоємцем за заповітом є онука спадкодавця ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину у встановлені законодавством строки.

На державному акті на право приватної власності на землю серії І-ЧР №009678, що виданий Рижавською сільською радою Уманського району Черкаської області машинописним способом закреслено ім`я « ОСОБА_8 » та таким же способом додруковано ім`я « ОСОБА_9 ». Вказане виправлення зроблене головою села ОСОБА_5 . Вказані виправлення зроблені в порушення Інструкції, а тому відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» для вчинення нотаріальних дій нотаріусом не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, нотаріусом і винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Дійсно, згідно копії державного акту серії І-ЧР № 009678, у графі «прізвище, ім`я, по-батькові» власника земельної ділянки ім`я власника « ОСОБА_3 » закреслене та зверху надруковане ім`я « ОСОБА_4 ». При цьому, на державному акті наявний напис «виправлено на ГАЛИНА вірити голова села ОСОБА_5 », вказаний напис засвідчений підписом останнього та мокрою печаткою. Земельна ділянка була передана власнику на підставі рішення виконавчого комітету Рижавської сільської ради № 20-1 від 20.04.2001.

Згідно довідки Рижавського старостинського округу Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області від 30.09.2020 № 186/20-05, ОСОБА_10 Уманською районною державною адміністрацією 14.09.2001 було видано державний акт на право власності на землю серії І-ЧР № 009678, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 164-34.

При видачі земельного акту Уманською РДА було допущено помилку в імені, а саме: ОСОБА_3 замість правильного ОСОБА_4 .

В даний час із зміною законодавства неможливо видати державний акт, а тому даний спір вирішується в судовому порядку.

Крім того, згідно матеріалів спадкової справи № 3/2017 заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач по справі ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 05.05.2017 та у відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданої 05.05.2017 за № 47627490, зареєстровано три заповіти, складених ОСОБА_2 за життя, а саме 11.12.2008, 11.02.2009 та 23.01.2014.

Заповіти від 11.12.2008 та від 23.01.2014, яким заповідач заповіла все майно та конкретно земельну ділянку позивачу по справі, чинні та не скасовані.

Заповіт від 11.02.2009, яким заповідач заповіла спірну земельну ділянку ОСОБА_11 має відмітку секретаря сільської ради про його скасування 04.03.2009.

Усі три заповіти складені ОСОБА_2 та ніяких виправлень у її імені не містять.

Ладимжинська сільська об`єднана територіальна громада утворена 4 серпня 2018 року шляхом об`єднання Городницької, Затишанської, Колодистенської, Ладижинської, Рижавської та Текучанської сільських рад Уманського району. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 728-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Черкаської області» адміністративний центр - село Ладижинка.

Згідно із статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Із набранням чинності 01.01.2013 вказаного Закону, який запровадив новий порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно, державні акти на право власності на землю не видаються. Також, жоден нормативний акт не передбачає порядку внесення змін до державного акту про право власності на землю. Отже, позивач позбавлений можливості вирішити у позасудовому порядку питання усунення виявленої помилки у державному акті на право власності на земельну ділянку.

Факт, про вставлення якого просить позивач, має юридичне значення для охорони її прав, свобод та інтересів, оскільки надає правові підстави для реалізації своїх майнових та спадкових прав, а саме можливості вільно розпоряджатися своїм майном, та з метою уникнення, труднощів та перешкод, для виконання заповідального розпорядження (заповіту) спадкодавця складеного на її ім`я. Разом з тим, внести такі виправлення у державний акт на право приватної власності на землю, позивач позбавлена можливості.

З огляду на наведене, судом може бути встановлено факт належності спадкодавцю державного акту, як документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, слугувало внесення відповідною службовою особою у правовстановлюючий документ недостовірних його анкетних даних, а саме невірно вказано ім`я спадкодавця.

Тобто, позивач не може нести відповідальність за ці недоліки, оскільки державний акт заповнювався службовою особою, в подальшому реєструвався та посвідчувався відповідними особами, при виявленні помилки, вносилися відповідні виправлення, за життя власника, тобто позивач не може нести відповідальність за дії відповідних службових осіб, та самого власника земельної ділянки. При цьому, аналіз поданих доказів, у сукупністю з тим, що оригінали всіх документів, виданих компетентними органами знаходяться у позивача, наявність яких сама по собі, свідчить на його користь, наявність усіх документів у спадковій справі, що підтверджені відповідними витягами з Єдиних державних реєстрів певної конкретної категорії, тому у суду є всі підстави для встановлення юридичного факту, на якому наполягає позивач, яким надано належні допустимі та достовірні докази, що підтверджують обставини, на які посилається позивач.

Судом достовірно встановлено, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина. Єдиними спадкоємцем після її смерті є позивач по справі ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем за заповітом та у встановлені законом строки та порядок звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса, після відкриття спадкової справи та встановлення кола спадкоємців, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку було відмовлено, оскільки у державному акті на право на земельну ділянку було допущено описку у написанні імені власника, тобто спадкоємця заповідача, яка була виправлена шляхом закреслення, написання правильного імені та таке виправлення зафіксоване у державному акті головою села, посвідчено його підписом та мокрою печаткою. Позивач звернулася до Рижавського старостинського округу Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, де їй було роз`яснено неможливість видачі іншого державного акту без будь-яких виправлень та рекомендовано звернутися до суду.

Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.03.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 10 роз`яснив, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті.

Враховуючи, що ОСОБА_2 за життя зробила відповідне розпорядження, склавши заповіт на користь позивача ОСОБА_1 , спадкування здійснюється за заповітом.

У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1269 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом було встановлено, що позивач по справі є єдиним спадкоємцем, на її користь спадкодавцем складено заповіт, вона своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої і було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_2 . При цьому, згідно матеріалів спадкової справи, дійсно позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , інших спадкоємців немає, але у видачі свідоцтва про право на спадкове майно нотаріус відмовив, оскільки документ, який підтверджує право власності на спадкове майно за спадкодавцем, заповнено відповідною службовою особою з помилкою, яку виявлено та виправлено шляхом закреслення та друкування правильно імені власника. Здійснивши дії щодо надання нотаріусу підтвердження факту належності спадкового майна померлому ОСОБА_2 , єдиним можливим варіантом стало звернення до суду з цим позовом і під час розгляду справи було підтверджено, що дійсно вказаний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії НОМЕР_2 , виданий 14.09.2001 Рижавською сільською радою, належить ОСОБА_2 .

З урахуванням наданих позивачем доказів, позиції представника відповідача та встановлених судом на підставі наявних доказів обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 і в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії НОМЕР_2 , виданий 14.09.2001 Рижавською сільською радою, що належить ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таке визнання не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і може бути прийняте, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 319, 321, 328, 1216-1218, 1233-1236, 1268-1270 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 293, 294, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт про те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії НОМЕР_2 , виданий 14.09.2001 Рижавською сільською радою, належить ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, площею 3,5192 га, що розташована на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії НОМЕР_2 , виданий 14.09.2001 Рижавською сільською радою, що належить ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11.11.2024.

Суддя: Р. В. Піньковський