Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/564/24
Провадження № 2/499/335/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2024 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Тимчука Р.М. за участю секретаря судового засідання Чумаченко А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в селище Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу № 499/564/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності посилаючись на те, що в листопаді 2013 року він купив у ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: універсальний магазин, розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі загальною площею 0,0507 га за адресою АДРЕСА_1 .

Вони домовились про ціну даного нерухомого майна, за яку його буде продано та зазначені об`єкти він купив за 86000 гривень.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 надала позивачу власноруч написану розписку, про те, що вона отримала від нього 86000 гривень за продаж магазина та земельної ділянки за адресою смт.Петрівка Іванівського району Одеської області та зобов`язалась здійснити нотаріальне посвідчення 01 січня 2014 року.

Позивач посилається, що між ними був укладений договір купівлі продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Вони домовились про усі суттєві умови договору, відбулось повне виконання договору, а саме позивач передав кошти, відповідачка передала йому відповідні документи на дане нерухоме майно, ключі та він повністю вступив у володіння та користування зазначеним майном.

Відповідачкою по справі позивачу передано всі документи, щодо даного нерухомого майна: а саме правовстановлюючий документ на нерухоме майно, договір про постачання електричної енергії з додатками, договір купівлі-продажу земельної ділянки, звіт про експерту грошову оцінку земельної ділянки.

На протязі більше 10 років позивач не може оформити договір купівлі продажу даного нерухомого майна, оскільки відповідачка по справі постійно вводить його в оману, щодо строків оформлення угоди.

В телефонному режимі постійно з різних причин відкладає візит до нотаріуса, мотивуючи його то від`їздом, то відрядженням, то зайнятістю та ін.

На даний час взагалі уникає зустрічі з позивачем, не відповідає на його дзвінки.

Враховуючи ситуацію, яка склалася, позивач вважає, що його права залишились порушеними, він передав відповідачці кошти та свої зобов`язання виконав, вона ж в свою чергу уникає виконання своїх обов`язків та не має наміру їх виконувати.

У судове засідання позивач не з`явився, клопотав слухати справи у його відсутність та на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка у встановлений судом строк відзив на позов не подала, клопотань не заявляла. У судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв клопотань не надавала.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження) направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), та поштові відправлення відповідачка отримувала, тому у суду є підстави вважати, що відповідачка отримав ухвалу про відкриття провадження та повідомлена про порядок розгляду справи.

Суд визнає неявку відповідача з неповажних причин.

Положеннями ч. 1ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3ст. 223 ЦПК України).

Отже судом було вжито всі можливі заходи, щодо виклику відповідача по справі до суду.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01.04.2008, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26.04.2007).

Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином.

В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на викладені обставини та строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення без участі відповідача на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач свої позовні, обґрунтовує тими обставинами, що в листопаді 2013 року він купив у ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: універсальний магазин, розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі загальною площею 0,0507 га за адресою АДРЕСА_1 .

Вони домовились про ціну даного нерухомого майна, за яку його буде продано та зазначені об`єкти він купив за 86000 гривень.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 надала позивачу власноруч написану розписку, про те, що вона отримала від нього 86000 гривень за продаж магазина та земельної ділянки за адресою смт.Петрівка Іванівського району Одеської області та зобов`язалась здійснити нотаріальне посвідчення 01 січня 2014 року.

Позивач посилається, що між ними був укладений договір купівлі продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Вони домовились про усі суттєві умови договору, відбулось повне виконання договору, а саме позивач передав кошти, відповідачка передала йому відповідні документи на дане нерухоме майно, ключі та він повністю вступив у володіння та користування зазначеним майном.

Відповідачкою по справі позивачу передано всі документи, щодо даного нерухомого майна: а саме правовстановлюючий документ на нерухоме майно, договір про постачання електричної енергії з додатками, договір купівлі-продажу земельної ділянки, звіт про експерту грошову оцінку земельної ділянки.

На протязі більше 10 років позивач не може оформити договір купівлі продажу даного нерухомого майна, оскільки відповідачка по справі постійно вводить його в оману, щодо строків оформлення угоди.

В телефонному режимі постійно з різних причин відкладає візит до нотаріуса, мотивуючи його то від`їздом, то відрядженням, то зайнятістю та ін.

На даний час взагалі уникає зустрічі з позивачем, не відповідає на його дзвінки.

Отже, між позивачем та відповідачкою досягнуто згоди щодо всіх істотних умов даного договору, були передані та сплачені грошові кошти в повному обсязі, спірне нерухоме майно передано у власність ОСОБА_1 з моменту укладання договору.

Ухилення від вирішення питання про укладення у нотаріальному порядку договору купівлі-продажу позбавляє позивача можливості належним чином укласти правочин. Згідно домовленості, сторони не тільки домовились між собою щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а й повністю виконали всі умови, пов`язані з купівлею-продажем вказаного нерухомого майна, однак, договір купівлі-продажу до цього часу нотаріально не посвідчений.

Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 334 ЦК України встановлює, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до положень статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов - реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.89ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, підлягав нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. ст. ч. 1 ст.220,640,657 ЦК України- договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, на підставі частини 2 статті 220ЦК України такий договір може бути визнаний судом дійсним, при умові, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а вразі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.392ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ніш документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин.

Рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. При цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається в силу прямої вказівки в частині другій статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».

Судом встановлено, що позивач не уклав своєчасно договір купівлі-продажу у відповідності із вимогами ст. 657 ЦК України, оскільки відповідачка зловживає та уникає нотаріального посвідчення договору та не виконує своє зобов`язання щодо нотаріального посвідчення. Тому факт укладення договору купівлі продажу житлового будинку відповідачем не заперечується, відповідачкою по справі не подано відзиву на позов та у судові засідання вона не з`являється.

Подані позивачем докази підтверджують, що фактично між позивачем та відповідачем по справі відбувся договір купівлі-продажу вище вказаного майна, так як позивач сплатив обумовлену вартість майна, позивач прийняв майно, почав ним користуватися і розпоряджатися як власник на протязі тривалого часу.

Проте зокрема відповідачем порушуються права позивача та він з вини відповідача не може володіти своїм майном на законних підставах та судом вбачається, що має місце факт безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню відповідно до ст.ст. 328, 392, 657 ЦК України, так як право власності вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

На підставі викладеного, беручи до уваги вищевказані факти, обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, визнавши договір купівлі-продажу дійсним та право власності на нерухоме майно за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 200, 259, 263-265,280-282 ЦПК України, ст. ст. 220, 316, 328, 626, 627, 655 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності задовольнити.

Договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_1 купив , а ОСОБА_2 продала універсальний магазин, розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі загальною площею 0,0507 га за адресою АДРЕСА_1 - визнати дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право приватної власності на: універсальний магазин, розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі загальною площею 0,0507 га за адресою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації та фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

- відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2

СуддяРуслан ТИМЧУК