Справа № 474/828/23
Провадження № 2/474/28/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13.03.24р. с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

21.07.2023р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 10 960 доларів США 81 цент заборгованості за договором позики від 16.06.2021р.

Позов обґрунтований тим, що 16.06.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у якому сторони визначили: суму позики як 12 100 доларів США 00 центів; строк повернення позики - 12 місяців з моменту отримання позики; порядок повернення позики, - готівкою відповідно до встановленого графіку, у тій самій валюті, в якій її було отримано від позикодавця.

Факт передачі позикодавцем коштів у вказаному розмірі позичальнику підтверджується розпискою від 16.06.2021р.

Відповідно до п. 4.1 договору позики сума боргу у розмірі 12 100 доларів США 00 центів мала бути повернута до 17.06.2022р. відповідно до наступного графіку: 30.06.2021р. у розмірі 80 доларів США 55 центів; 30.09.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; 30.12.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; 30.03.2022р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; 16.06.2022р. у розмірі 10 431 долар США 49 центів.

На виконання умов договору позики відповідач здійснив наступні платежі: 30.06.2021р. у розмірі 80 доларів США 55 центів; 30.09.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; 30.12.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи. Всього у розмірі 1 139 доларів США 19 центів.

Станом на день звернення з позовом до суду відповідач залишок боргу у розмірі 10 960 доларів США 81 цент - не повернув, а тому, посилаючись на ст. ст. 599, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 10 960 доларів США 81 цент.

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 4 008 грн. 21 коп. судового збору; 4 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу, 80 грн. 16 коп. - комісії банку та 93 грн. 00 коп. - поштових витрат.

Позивач в судові засідання 29.11.2023р. та 13.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, з заявами на адресу суду не звертався.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач в судові засідання 29.11.2023р. та 13.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу ОСОБА_3 в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи.

Судове засідання призначене на 24.01.2024р. не відбулося з огляду на тимчасову втрату працездатності головуючим суддею через травму з 02.01.2024р. по 16.02.2024р.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке.

Так як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п.п. 2.1, 2.2 розділу 2, п.п. 3.1-3.3 розділу 3, п.п. 4-1-4.2 розділу 4, п. 6.2.1 розділу 6, п. 13.1 розділу 13 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 12 100 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 327 184 грн. 00 коп., відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, встановленого Національним банком України і діючого на день укладення договору, який дорівнює 27,04 гривень за один долар США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених договором. Договір є безпроцентним, тобто позичальник не сплачує будь-які проценти на користь позикодавця за користування позикою, та не надає інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами. Всі розрахунки за договором здійснюються в іноземній валюті - доларах США, у готівковій формі. Позикодавець передав позичальнику суму позики у розмірі, встановленому у пункті 2.1 договору, готівкою під час укладення договору. Позичальник своїм підписом у цьому договорі підтверджує факт отримання позики від позикодавця. За бажанням позикодавця додатково факт передачі позики може підтверджуватися відповідною розпискою (заявою) про одержання суми позики, яку зобов`язаний надати позичальник позикодавцю одночасно із отриманням грошових коштів. На вимогу позикодавця така розписка може бути нотаріально посвідчена. Позика надається на строк з 16 червня 2021р. по 16 червня 2022р. (включно). Також сторонами встановлено порядок повернення позики, що здійснюється позичальником щоквартально частками, починаючи з 16.06.2021р. по 16.06.2022р., за наступним графіком: до 30.06.2021р. у розмірі 80 доларів США 55 центів; до 30.09.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; до 30.12.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; до 30.03.2022р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; до 16.06.2022р. у розмірі 10 431 долар США 49 центів. Позика повертається у тій самій валюті, в якій її було отримано від позикодавця. Факт повернення повної або часткової суми позики підтверджується власноручно підписаною розпискою позикодавця про одержання грошових коштів за договором, яку позикодавець зобов`язаний надати позичальнику одночасно із отриманням грошових коштів. У разі відсутності розписки від позикодавця про одержання грошових коштів, позика вважається такою, що не повернута. Позичальник зобов`язався повернути позику (частини позики) у порядку та строки, встановлені договором. Договір набуває чинності з моменту передання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до 16.06.2022р., але у будь-якому разі до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

16.06.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно написану та підписану розписку в тому, що він, ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 отримав від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області 11.06.2005р., ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 12 100 доларів США, які зобов`язується повернути до 17.06.2022р.

У період з 30.06.2021р. по 30.12.2021р. відповідач здійснив платежі на погашення заборгованості за договором позики від 16.06.2021р. в загальному розмірі 1 139 доларів США 19 центів, з яких: 30.06.2021р. в розмірі 80 доларів США 55 центів; 30.09.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи; 30.12.2021р. у розмірі 529 доларів США 32 центи, що підтвердив представник позивача під час судового розгляду.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 10 960 доларів США 81 цент - основного боргу.

10.07.2023р. позивачем на адресу відповідача направлена вимога, в якій останній вимагає відповідача повернути залишок боргу за договором позики від 16.06.2021р. у розмірі 10 960 доларів США 81 цент протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги, про що позивачем надано вимогу від 10.07.2023р., опис вкладення до листа від 10.07.2023р., службовий чек Укрпошти Стандарт від 10.07.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом 191.

Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р.; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 21.06.2018р.

Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 10 960 доларів США 81 цент є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: описом вкладення до листа та службовими чеками Укрпошти Стандарт від 10.07.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом 191 та від 09.09.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом 365 підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ Укрпошта, що пов`язані з надсиланням відповідачу та суду документів в загальній сумі 93 грн. 00 коп.

З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 93 грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ).

У постанові від 15.06.2022р. Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат надано договір № 153/01-2023 про надання юридичних послуг, з додатком 1, в якому сторонами узгоджено розмір винагороди адвоката за надання послуг (підготовка вимоги до відповідача щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову до відповідача щодо стягнення заборгованості, участь в судових засіданнях у форматі відеоконференції відповідно до кількості засідань необхідних для отримання рішення суду, супроводження судової справи через систему Електронний суд до моменту прийняття рішення судом І інстанції), яка становить 4 000 грн. 00 коп.

Також представником позивача Доненком Д.С. надано детальний опис наданих послуг від 12.09.2023р.: аналіз матеріалів та обставин справи - витрачений час 2 год.; підготовка вимоги позивача до відповідача про сплату боргу - витрачений час 1 год.; підготовка та подача позову - витрачений час 3 год.; підготовка клопотань про участь у судовому засіданні у форматі відеоконференції - витрачений час 0,5 год.; підготовка пояснень щодо нормативного обґрунтування судових витрат - витрачений час 1 год.; підготовка та участь у підготовчому судовому засіданні - витрачений час 1 год.; підготовка заперечень на відзив (при необхідності) - витрачений час 2 год.; підготовка та участь у судовому засіданні по суті спору - витрачений час 1 год.

Від відповідача до суду не надходило заперечень щодо визначеного позивачем розміру витрат на правову допомогу, неспівмірності цих витрат.

З огляду на викладене, заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн. 00 коп. підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд, керуючись принципом співмірності та розумності, реальністю адвокатських витрат дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн. 00 коп.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 008 грн. 22 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат понесених в зв`язку зі сплатою банківської комісії під час сплати судового збору, в сумі 80 грн. 16 коп., то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини другої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При цьому, банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню виключно судові витрати без врахування комісії, оскільки банк було обрано ним самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги.

Аналогічна висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.01.2023р. у справі № 523/12032/18.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики від 16.06.2021р. в сумі 10 960 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят) доларів США 81 цент.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати: судовий збір в сумі 4 008 (чотири тисячі вісім) грн. 22 коп.; витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.; витрати на оплату поштових відправлень в сумі 93 (дев`яносто три) грн. 00 коп.

В задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судових витрат: комісії банку в сумі 80 (вісімдесят) грн. 16 коп. - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13 березня 2024 року.

Суддя Ф.Г. Сокол