справа № 757/7578/24-ц головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, машиномісцями та зобов`язання не чинити перешкод,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Татаринов О.С. звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд:

усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та машиномісцями №№ НОМЕР_4, 9 за цією ж адресою шляхом надання доступу до вказаного майна;

зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у доступі та користуванні вказаним майном;

вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову вказано, що позивач набув право власності на вищевказане майно шляхом звернення стягнення на нього як на предмет іпотеки, оскільки позичальник (іпотекодавець) ОСОБА_1 не повернула суму позики позикодавцеві (іпотекодержателю) ОСОБА_2 . Однак фактично користуватися майном позивач не має можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди у доступі до нього, погрожує фізичною розправою та не дає вільний доступ до майна, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та паркомісцями №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 шляхом надання ОСОБА_2 доступу до вказаного майна. Зобов`язано ОСОБА_1 надати доступ та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 надати доступ та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні машиномісцями №№ НОМЕР_4, АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 3 028,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 18 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, машиномісцями та зобов`язання не чинити перешкод, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 вересня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Починок О.І. через систему Електронний суд, а 09 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказав, що після набуття у власність позивачем спірного майна, апелянт почала демонструвати недобросовісну поведінку, направлену на створення перешкод позивачеві у користуванні квартирою та машиномісцями.

Першочергово апелянтом було відмовлено позивачеві у добровільній передачі ключів від квартири за адресою АДРЕСА_4 , в подальшому апелянтом було здійснено сварку, застосовано до позивача психологічний тиск, на ґрунті розпачу від втрати свого майна апелянт вдалася до погроз.

28 липня 2023 року позивач здійснив спробу потрапити до своєї квартири, однак вказана спроба була зупинена охоронцем відповідного будинку, який не допустив позивача до його майна, наголошуючи на тому, що має розпорядження апелянта нікого туди не пускати, з документами, які посвідчують право власності на майно знайомитись відмовився.

28 липня 2023 року аналогічно позивачеві було відмовлено у допуску на паркінг будинку за адресою АДРЕСА_5 , для можливості огляду свого майна, а саме машиномісць №7,8,9.

15 серпня 2023 року позивач повторно вчинив спробу потрапити до своєї квартири за адресою АДРЕСА_4 , вказана спроба була зупинена вже безпосередньо апелянтом, яка кричала на позивача та погрожувала фізичною розправою, кликала на допомогу охоронця будинку, який силоміць витіснив позивача з будинку.

27 жовтня 2023 року позивач разом зі своїм представником вчергове вчинив спробу потрапити до своєї квартири за адресою АДРЕСА_4 , вказана спроба була зупинена групою невідомих осіб, які мали при собі спеціальні засоби та приїхали на виклик охоронця будинку, через певний час на місце прибула апелянт, за вказівкою якої позивача та його представника було переміщено за межі будинку, патруль поліції який прибув на місце події відмовився вчиняти належні дії по забезпеченню права власності позивача.

В подальшому розуміючи безперспективність самотужки потрапити до своєї квартири та машиномісць Позивач в присутності понятих, свого представника, адвоката Починка О.І. вчергове 09 травня 2024 року вчинив спробу потрапити до свого володіння.

Попри це, вчергове охоронець домоволодінь за адресою АДРЕСА_4 повідомив, що за розпорядженням апелянта в нього вказівка нікого не пускати, у разі будь-яких спроб проникнути на територію ним будуть викликані додаткові підрозділи охорони.

На вищевказану протиправну діяльність позивачем було викликано по лінії 102 наряд патрульної поліції, які вже в свою чергу викликали на місце слідчо-оперативну групу Печерського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві.

В подальшому позивачем на місці події було зібрано ряд доказів, за їх результатами було відкрито кримінальне провадження, яке на даний час розслідується Печерським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 - адвокат Лісконог Геннадій Миколайович та Починок Олександр Ігорович заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. 25 листопада 2024 року подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному. На підтвердження наведених обставин до клопотання долучено довідку про огляд у терапевта без зазначення дати початку лікарняного.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки апелянта ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі достатніх наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л. В., за номером в реєстрі 435.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 , для забезпечення виконання зобов`язання, визначеного у п. 1.2. цього договору, в іпотеку майно, наведене у п. 1.4. цього договору: квартиру АДРЕСА_1 та машиномісця №№ НОМЕР_4, АДРЕСА_6 за цією ж адресою.

Згідно з п. 1.2. договору іпотеки, основне зобов`язання існує на підставі договору позики №1/2020 від 08 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 терміном до 08 квітня 2021 року грошові кошти у розмірі 672 000, 00 США.

За пунктом 3 договору позики, ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_2 одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Сторони погодили, що повернення позики здійснюватиметься частинами в строки, визначені в графіку виконання зобов`язань з повернення позики: щомісячно 6 000, 00 доларів США з 08 травня 2020 року по 08 квітня 2021 року.

Відповідно до п.п. 4, 5 договору позики, ОСОБА_1 зобов`язується повернути всю позику готівкою до 08 квітня 2021 року; повернення позики (її частини) підтверджується розпискою (розписками) ОСОБА_2 .

На підтвердження факту отримання грошових коштів за договором позики в сумі 672 000,00 доларів США, ОСОБА_1 додатково складено та підписано розписку від 08 квітня 2020 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1 було порушено п.п. 1, 3, 4 договору позики та не лише не повернуто позику у повному розмірі до 08 квітня 2021 року, але й порушено графік повернення боргу частинами, ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки, відповідно до п. 1 договору іпотеки, як передбачено пунктом п. 1.4. договору іпотеки.

17 вересня 2020 року і повторно 11 листопада 2020 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 засвідчену копію письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання за договором позики та договором іпотеки.

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 довідку, що містить відомості про основну суму боргу за договором позики.

04 грудня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., у порядку вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на машиномісця № НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

Позивач посилався на те, що ОСОБА_1 почала демонструвати недобросовісну поведінку, направлену на створення перешкод ОСОБА_2 у користуванні відповідним майном: квартирою, машиномісцями, а саме відмовилася добровільно передати ключі від квартири, створювала сварки, застосовувала психологічний тиск, на ґрунті розпачу від втрати свого майна, вдалася до погроз, на що йому довелося викликати поліцейський патруль, з метою отримання доступу до власного майна, що підтверджується зокрема протоколом огляду місця події від 09 травня 2024 року, складеним дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУ НП України у м. Києві Бартощуком О.В., відеозаписом цього огляду місця події.

Задовольняючи позовні вимоги у спосіб, визначений позивачем, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним позивачу майном, не допускає позивача до квартири та машиномісць.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Конституція України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №643/3624/16.

Отже, визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

Підставою для подання позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення іншою особою перешкод власнику, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні таких перешкод щодо здійснення правомочностей власника.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування майном у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування), а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права.

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом у лютому 2024 року, позивач не надав жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу на підтвердження порушення свого права на момент звернення до суду з позовом, зокрема того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою та машиномісцями.

З матеріалів справи вбачається, що докази на підтвердження викладених у позові обставин подані позивачем вже після відкриття провадження у справі і стосуються подій, які відбулися вже після звернення до суду з позовом, а саме, відповідно до протоколу огляду місця події від 09 травня 2024 року та акту про наявність перешкод у користуванні власним житлом від 09 травня 2024 року, порушення прав позивача відбулося 09 травня 2024 року, тобто вже під час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, за відсутності наданих позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його право власності (користування, розпорядження) на час звернення до суду порушувалося/не визнавалося або оспорювалося відповідачем, місцевий суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

У зв`язку з цим, не заслуговують на увагу письмові пояснення представника апелянта Починок О.І. від 01 жовтня 2024 року (а.с. 147-151), згідно яких порушення прав позивача відповідачем відбувалося 28 липня 2023 року, 15 серпня 2023 року та 27 жовтня 2023 року, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання сторони позивача на судові рішення у іншій справі №757/16645/22-ц, щодо задоволення позовних вимог до цього ж відповідача, оскільки зі змісту судових рішень вбачається, що події порушення прав позивача у тій справі відбувалися 20 травня 2022 року, а з позовом позивач звернувся до суду у липні 2022 року, тобто у тій справі існувала наявність доведеного належними доказами правопорушення на момент пред`явлення позову.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 4 542,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, машиномісцями та зобов`язання не чинити перешкод.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_8 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні) 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова