Справа № 932/7585/23
Провадження № 2/932/1091/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі судового засідання - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративний послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання неправомірною відмови у зміні умов договору найму, визнання права на користування неприватизованою часткою квартири та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.08.2023 року звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративний послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання неправомірною відмови у зміні умов договору найму, визнання права на користування неприватизованою часткою квартири та зобов`язання вчинити певні дії, в якому, з урахуванням уточнення, просить визнати неправомірною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у зміні умов договору найму неприватизованої 58/100 частки (житлової кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 , оформлену листом № 3/16-5666 від 16.06.2023; визнати за нею право на користування неприватизованою 58/100 часткою (кімнатою № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради дозволити Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради змінити умови договору найму неприватизованої 58/100 частки (кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 з померлого квартиронаймача ОСОБА_2 на його дружину ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач у позові зазначила про те, що відповідачем Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради їй відмовлено у зміні умов договору найму неприватизованої частки в квартирі, тому вона вважає належними відповідачами у справі три органи місцевого самоврядування: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, який є органом, який здійснює підготовку проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договорів найму квартир комунальної форми власності та який їй відмовив у зміні умов договору найму квартири, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, як орган до повноважень якого входить прийняття рішення про надання дозволу на зміну умов договорів найму квартир комунальної форми власності, Дніпровську міську раду, як орган, який реалізує повноваження власника державного житлового фонду територіальної громади м. Дніпро.

Позивач зазначає, що вона, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 серпня 1993 р. уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Її чоловік ОСОБА_2 на момент укладення шлюбу з нею проживав та був квартиронаймачем житлової кімнати, площею 16,9 кв.м., в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих № 350 від 24.04.1975. На підставі вищезазначеного, за згодою свого чоловіка, як квартиронаймача кімнати площею 16,9 кв.м. (в технічному паспорті кімната позначена як житлова кімната №7) в квартирі, вона з 13.06.1994 і до сьогоднішнього часу зареєстрована саме в цій кімнаті квартири, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру, виготовленого 09.09.2022 ФОП ОСОБА_4 , квартира складається з двох житлових кімнат одна площею 16,9 кв.м. (житлова кімната № 7), а друга кімната площею 13,1 кв.м. (житлова кімната № 2), інші приміщення такі як кухня, ванна кімната, туалет, коридор знаходяться в загальному користуванні двох наймачів. Її чоловік ОСОБА_2 був квартиронаймачем саме житлової кімнати в квартирі, площею 16,9 кв.м., яка в технічному паспорті позначена як житлова кімната № 7. Квартиронаймачем другої житлової кімнати АДРЕСА_2 в квартирі площею 13,1 кв.м. був ОСОБА_5 , який після її приватизації у 1995 році став власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим АТ «Дніпропрес» м. Дніпропетровська від 02.02.1995 на підставі розпорядження № 496?ПЖ. Право власності ОСОБА_5 на житлову кімнату № 2 в квартирі площею 13,1 кв.м. зареєстровано 02.02.1995 Дніпропетровським БТІ, про що до реєстрової книги № 21п внесено запис № 141. Зазначені обставини підтверджуються п. 2 договору дарування частки квартири від 26.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А., про що внесено запис до реєстру за № 8625. Під час приватизації ОСОБА_5 житлової кімнати №2 в квартирі площею 13,1 кв.м органом приватизації було здійснено розрахунок часток спільного заселення і встановлено, що житлова кімната №2 площею 13,1 кв.м. складає 42/100 частки Квартири, а інша житлова кімната № 7 площею 16,9 кв.м. складає 58/100 частки квартири.

Позивач у позові вказує на те, що 26.09.2001 ОСОБА_5 було подаровано їй 42/100 частки квартири, що складається з 2- житлова, житловою площею 13.1 кв. м, тобто житлову кімнату № 2 в квартирі, на підставі договору дарування частки квартири від 26.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А., про що до реєстру внесено запис № 8625. Цей договір було зареєстровано Дніпропетровським БТІ 10.04.2002, про що свідчить штамп на зворотній стороні договору дарування. Відповідно до законодавства вона з моменту державної реєстрації договору дарування, тобто з 10.04.2002 стала власником 42/100 частки квартири, тобто житлової кімнати №2 в квартирі площею 13,1 кв.м. та користувачем приміщень загального користування у квартирі, а друга житлова кімната №7 в квартирі площею 16,9 кв.м так і залишилась не приватизованою у комунальній власності, та була зареєстрована за Комунальним житловим ремонтноексплуатаційним виробничим підприємством Бабушкінського району на підставі рішення виконавчого комітету ДМР від 19.06.2003 № 1725, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» ДМР від 08.09.2022 № 6724. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що квартиронаймач житлової кімнати АДРЕСА_3 площею 16,9 кв.м в квартирі її чоловік ОСОБА_2 помер, вона, як член сім`ї померлого квартиронаймача кімнати АДРЕСА_3 , керуючись наданими їй ст. 64, 106 ЖК України правами, вирішила змінити умови договору найму кімнати в квартирі з її померлого чоловіка на себе. Зібравши весь пакет документів, передбачених п. 4 Порядку № 389, вона 07.12.2022 подала до Департаменту житлового господарства ДМР письмову заяву про зміну умов договору найму неприватизованої житлової кімнати № 7 в квартирі, до якої додала, окрім вищезазначених, наступні документи: паспорт та карту платника податків ОСОБА_1 ; інформаційну довідку з ЄДРНМ № 335749179 від 15.06.2023; копію особистого рахунку квартиронаймача ОСОБА_1 , видану ОСББ «Інженерна 1»; технічний паспорт на Квартиру від 09.09.2022; витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 10.09.2022; відповідь КП «ДМБТІ» ДМР від 19.10.2022 № 8027 про надання матеріалів інвентаризаційної справи квартири та додатки до неї; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ОСББ «Інженерна 1», в управлінні якого перебуває квартира; витяг з нотаріально посвідченого Статуту ОСББ «Інженерна 1»; витяг з Протоколу № 2 загальних зборів ОСББ «Інженерна,1» від 22.06.2017; згоду на обробку персональних даних ОСОБА_1 ; згоду на обробку персональних даних представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 ; нотаріально посвідчену копію довіреності ОСОБА_1 на ОСОБА_6 від 22.07.2022; паспорт та картку платника податків представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 . Зміст та кількість вищезазначеного пакета документів для приватизації неприватизованої частки квартири (кімнати № 7) повністю відповідає вимогам п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (надалі Положення). Проте в червні 2023 року на свою заяву вона отримала листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/16-5666 від 16.06.2023, яким їй відмовлено в зміні умов договору найму кімнати № 7 в квартирі та повернуто пакет документів. Відмова Департаменту ДМР обґрунтована тим, що зміна умов договору найму передбачає розгляд документів в частині лише неприватизованого житла комунальної власності Дніпровської територіальної громади з осіб, які вибули чи померли на осіб, які залишились зареєстрованими в цьому житлі; як вбачається з поданого пакету документів, а саме: довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.11.2022 № 7534 та листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08.09.2022 № 6724, зазначена квартира є комунальною та складається з двох частин: неприватизованої комунальної власності Дніпровської територіальної громади (58/100 ч.) та частини, яка належить позивачці на праві приватної власності (42/100 ч.). Ураховуючи зазначене та за відсутністю зареєстрованих осіб в частині неприватизованої квартири, здійснити умови договору найму з померлого ОСОБА_2 не вбачається можливим.

Як зазначила в позові позивач, ознайомившись з доводами Департаменту ДМР щодо відмови їй в зміні умов договору найму кімнати №7 в квартирі з її померлого чоловіка на неї, вона вважає її неправомірною та такою, що порушує її житлові права та законні інтереси, для захисту яких вона звернулась до суду з цим позовом. Зазначила, що, проаналізувавши доводи та підстави відмови Департаментом ДМР, вбачається, що Департамент відмовив їй у зміні договору найму кімнати № 7 у квартирі у зв`язку з тим, що він не визнає того факту, що вона наразі зареєстрована саме в цій неприватизованій кімнаті в квартирі, і тому зазначає, що в неприватизованій частині квартири, якою є кімната № НОМЕР_1 площею 16,9 кв.м, відсутні зареєстровані особи, проте вона на законних підставах, як дружина квартиронаймача саме кімнати АДРЕСА_3 площею 16,9 кв.м в квартирі ОСОБА_2 , вселилась саме на житлову площу чоловіка - в кімнату АДРЕСА_3 в квартирі за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , як її наймача, та з 13.06.1994 і по цей день безперервно проживає та зареєстрована в житлі свого чоловіка (в кімнаті №7), в її паспорті у штампі про реєстрацію у 1994 зазначена уся квартира, тобто не міститься конкретного номеру житлової кімнати квартири. Департамент помилково вважає, що вона, будучи з 10.04.2002 власником житлової кімнати № НОМЕР_2 площею 13,1 кв.м в квартирі на підставі договору дарування від 26.09.2001, вважається зареєстрованою саме в подарованій їй цій кімнаті №2 квартири. Проте, вона з 1994 року по сьогодні безперервно зареєстрована саме в неприватизованій частині квартири (кімнаті № 7), що підтверджується: відміткою на стор. 11 її паспорту громадянина України, де зазначено, що вона зареєстрована Бабушкінським районним відділом Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області 13.06.1994 за адресою: АДРЕСА_4 ; довідкою компетентного органу, який здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації осіб у м. Дніпро Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022, з якої вбачається, що вона зареєстрована в квартирі з 13.06.1994; відсутністю відомостей про те, що, набувши у 2002 році права власності на приватизовану кімнату № НОМЕР_2 в квартирі здійснювала перереєстрацію свого місця проживання з кімнати № НОМЕР_1 в кімнату № 2 квартири. З довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022 вбачається, що квартира має два особових рахунки один особистий рахунок на її чоловіка, як наймача, ОСОБА_2 на 58/100 ч. (тобто на кімнату № НОМЕР_1 ), зареєстрованого в ній з 30.08.1968, знятого з реєстрації 31.03.2022, а другий особистий рахунок на неї - ОСОБА_1 , на інші 42/100 частки квартири, тобто на кімнату АДРЕСА_2 . Проте Департамент безпідставно ототожнює факт реєстрації її в житлі чоловіка в кімнаті АДРЕСА_3 , яка відбулась за згоди її чоловіка, як її квартиронаймача, ще 13.06.1994, з виникненням у неї з 10.04.2002 права власності на іншу частину - 42/100 частки в квартирі, тобто в кімнаті АДРЕСА_2 , яке відбулось значно пізніше -10.04.2002. Тобто, вона на законних підставах, за згоди основного квартиронаймача її чоловіка, зареєстрована на площі свого чоловіка в цій квартирі, безперервно користувалась нею з 1994 року та користується і наразі, а Департамент ДМР безпідставно не визнає цей факт, чим порушує її права та законні інтереси на неприватизовану частку в квартирі (кімнату АДРЕСА_3 ). Вона сплачує комунальні платежі за всю квартиру, тобто, не тільки за належну їй на праві власності частину квартири кімнату АДРЕСА_2 , а й комунальні послуги з водо-, тепло-, газо- постачання і за кімнату № 7 у квартирі. Взагалі по усій квартирі в кожному комунальному підприємстві, які надають комунальні послуги, окрім плати за обслуговування будинку та прибудинкової території ОСББ, відкрито по одному особовому рахунку на квартиру саме на ім`я її померлого чоловіка ОСОБА_2 і заборгованість по оплаті комунальних послуг за усю квартиру відсутня. Також вона сплачує платежі ОСББ за всю квартиру, тобто за кімнати АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , за обслуговування будинку та прибудинкової території ОСББ «Інженерна 1». Тобто, з 1994 року вона безперервно правомірно користується (проживає) неприватизованою часткою в квартирі (кімнатою АДРЕСА_3 ), квартиронаймачем якої був її померлий у ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік ОСОБА_2 , несе по ній утримання у повному обсязі сплачує у повному обсязі за усю квартиру комунальні платежі, а за таких обставин вважає, що маю право користуватись, як належною їй на праві власності часткою квартири у вигляді кімнати № 2, так і неприватизованою часткою квартири, тобто кімнатою АДРЕСА_3 . Тому вона вважає, що не визнання Департаментом ДМР факту її реєстрації в неприватизованій частині квартири (в кімнаті № 7) та її права користування цією неприватизованою частиною квартири є протиправними та підлягає визнанню такими в судовому порядку. Іншого житла окрім квартири вона не має, а це свідчить про те, що вона має достатні, триваючі та безперервні зв`язки, починаючи з 13.06.1994 року і по сьогодні, тобто вже більше ніж 29 років з конкретним місцем проживання, а зазначене неприватизоване житлове приміщення (кімната № НОМЕР_1 в квартирі) є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною відмови Департаменту у зміні умов договору найму неприватизованої частки в квартирі та зобов`язання виконавчого комітету змінити умов договору найму позивач зазначила, що однією з підстав відмови Департаментом ДМР їй у зміні умов Договору найму є посилання на те, що зміна умов договору найму передбачає розгляд документів в частині лише неприватизованого житла комунальної власності Дніпровської територіальної громади, а з поданого нею пакету документів вбачається, що квартира складається з двох частин приватизованої 42/100 та неприватизованої 58/100, а за таких обставин здійснити зміну умов договору найму неможливо. Проте, вона вважає таке обґрунтування відмови Департаментом ДМР безпідставним з огляду на наступне. Так як 42/100 частки квартири (кімната АДРЕСА_2 ) вже приватизована та знаходиться у її приватній власності, відповідно, що вона звернулась до Департаменту ДМР з заявою про зміну умов договору найму саме неприватизованої 58/100 частки Квартири, тобто кімнати № 7, проте Департамент ДМР протиправно відмовив їй у зміні умов договору найму кімнати № 7, підійшовши до розгляду її заяви формально. В даному випадку Департамент ДМР, попри однозначне з`ясування з наданого нею пакету документів того, що вона звернулась з заявою щодо зміни умов договору найму лише частки в квартирі (кімнати № 7), відмовив їй у зміні умов найму усієї квартири (чого вона в дійсності не просила), пославшись на те, що її частка 42/100 вже приватизована. А за таких обставин вона вважає відмову Департаменту ДМР у зміні умов договору найму протиправною, оскільки відповідно до п. 7 Порядку № 389 підставою для відмови у наданні дозволу на зміну умов Договору є: надання неповного пакета документів або невідповідність наданих документів вимогам цього Порядку; надання недостовірних відомостей у документах; з інших підстав, які не відповідають нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам. У разі відмови у наданні дозволу на зміну умов Договору заявник отримує лист від Департаменту з обґрунтуванням підстав відмови. Проте, вважає, що Департамент ДМР у листі від 16.06.2023 № 3/16-5666 про відмову їй у наданні дозволу на зміну умов договору найму неприватизованої частки квартири (в дійсності кімнати № 7) не зазначив жодної з підстав відмови, передбаченої п. 7 Порядку, адже нею надано повний пакет документів щодо кімнати № 7 і ці документи повністю відповідають вимогам Порядку; нею наведені достовірні відомості у документах; Департаментом ДМР не зазначено конкретних підстав, які не відповідають нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам. Вважає, що такою протиправною відмовою порушені її житлові права, як безперервного користувача неприватизованої частки квартири (кімнати № 7) з 1994 року, а тому вона звертається до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів; вона, як дружина померлого наймача кімнати № НОМЕР_1 в квартирі, тобто член сім`ї, має право вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, що встановлено ч. 2 ст. 64 ЖК України. Щодо позовних вимог щодо зобов`язання виконавчого комітету ДМР змінити умови договору найму позивач зазначила, що у зв`язку з тим, що законних підстав для відмови їй у зміні умов договору найму немає, то вважає, що відповідача виконавчий комітет ДМР слід зобов`язати змінити умови договору найму неприватизованої частки квартири (кімнати № 7) з померлого основного квартиронаймача на неї як його члена сім`ї - дружини.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2023 року для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцева Т.О.

Ухвалою суду від 23.08.2023 року позовна заява залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 30.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і визначено про необхідність проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 13.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання учасники справи, їх представники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В наданій суду заяві представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримав, просив розглядати справу у його відсутності та у відсутності позивача.

В наданому суду 13.11.2023 року клопотанні представник Дніпровської міської ради просила розгляд справи здійснювати без участі представника Дніпровської міської ради за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та їх представників та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши справу, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 серпня 1993 р. уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.07.2022.

ОСОБА_2 на момент укладення шлюбу зі позивачкою проживав та був квартиронаймачем житлової кімнати, площею 16,9 кв.м., в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 ), що підтверджується ордером виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих № 350 від 24.04.1975. Таким чином, чоловік позивачки - ОСОБА_2 був квартиронаймачем саме житлової кімнати в квартирі, площею 16,9 кв.м, яка в технічному паспорті позначена як житлова кімната № 7.

За згодою свого чоловіка, як квартиронаймача кімнати площею 16,9 кв.м. (в технічному паспорті кімната позначена як житлова кімната №7) в квартирі АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 з 13.06.1994 і до сьогоднішнього часу зареєстрована саме в цій кімнаті квартири, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022.

Як вбачається з технічного паспорту на вказану квартиру, виготовленого 09.09.2022 ФОП ОСОБА_4 , квартира складається з двох житлових кімнат одна площею 16,9 кв.м. (житлова кімната № 7), а друга кімната площею 13,1 кв.м. (житлова кімната № 2), інші приміщення, а саме кухня, ванна кімната, туалет, коридор знаходяться в загальному користуванні двох наймачів.

Квартиронаймачем другої житлової кімнати № НОМЕР_2 площею 13,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 ) був ОСОБА_5 , який після її приватизації у 1995 році став її власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим АТ «Дніпропрес» м. Дніпропетровська від 02.02.1995 на підставі розпорядження № 496?ПЖ.

Право власності ОСОБА_5 на житлову кімнату № 2 у вказаній квартирі площею 13,1 кв.м. зареєстровано 02.02.1995 Дніпропетровським БТІ, про що до реєстрової книги № 21п внесено запис № 141. Зазначені обставини підтверджуються п. 2 договору дарування частки квартири від 26.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А., про що внесено запис до реєстру за № 8625.

Під час приватизації ОСОБА_5 житлової кімнати №2 у вказаній квартирі площею 13,1 кв.м органом приватизації було здійснено розрахунок часток спільного заселення і встановлено, що житлова кімната №2 площею 13,1 кв.м. складає 42/100 частки квартири, а інша житлова кімната № 7 площею 16,9 кв.м. складає 58/100 частки квартири.

26.09.2001 ОСОБА_5 було подаровано позивачці ОСОБА_1 42/100 частки вказаної квартири, що складається з 2-житлова, житловою площею 13.1 кв. м, тобто житлову кімнату № 2 в квартирі, на підставі договору дарування частки квартири від 26.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А., про що до реєстру внесено запис № 8625. Цей договір було зареєстровано Дніпропетровським БТІ 10.04.2002, про що свідчить штамп на зворотній стороні договору дарування.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 з моменту державної реєстрації договору дарування, тобто з 10.04.2002 стала власником 42/100 частки квартири АДРЕСА_1 , тобто житлової кімнати №2 в квартирі площею 13,1 кв.м. та користувачем приміщень загального користування у квартирі, а друга житлова кімната №7 в квартирі площею 16,9 кв.м так і залишилась не приватизованою у комунальній власності, та була зареєстрована за Комунальним житловим ремонтноексплуатаційним виробничим підприємством Бабушкінського району на підставі рішення виконавчого комітету ДМР від 19.06.2003 № 1725, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» ДМР від 08.09.2022 № 6724.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 24.01.2022 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

У зв`язку з тим, що квартиронаймач житлової кімнати АДРЕСА_3 площею 16,9 кв.м в квартирі ОСОБА_2 помер, позивачка ОСОБА_1 як член сім`ї померлого квартиронаймача кімнати АДРЕСА_3 , з посиланням на положення ст. 64, 106 ЖК України, вирішила змінити умови договору найму кімнати у вказаній квартирі з її померлого чоловіка на себе.

Відповідно до п. 4 «Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення» (надалі Порядок) № 389, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 389 від 23.04.2019, позивачка ОСОБА_1 07.12.2022 подала до Департаменту житлового господарства ДМР письмову заяву про зміну умов договору найму неприватизованої житлової кімнати № 7 в квартирі, до якої додала, окрім вищезазначених, наступні документи: паспорт та карту платника податків ОСОБА_1 ; інформаційну довідку з ЄДРНМ № 335749179 від 15.06.2023; копію особистого рахунку квартиронаймача ОСОБА_1 , видану ОСББ «Інженерна 1»; технічний паспорт на Квартиру від 09.09.2022; витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 10.09.2022; відповідь КП «ДМБТІ» ДМР від 19.10.2022 № 8027 про надання матеріалів інвентаризаційної справи квартири та додатки до неї; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ОСББ «Інженерна 1», в управлінні якого перебуває квартира; витяг з нотаріально посвідченого Статуту ОСББ «Інженерна 1»; витяг з Протоколу № 2 загальних зборів ОСББ «Інженерна,1» від 22.06.2017; згоду на обробку персональних даних ОСОБА_1 ; згоду на обробку персональних даних представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 ; нотаріально посвідчену копію довіреності ОСОБА_1 на ОСОБА_6 від 22.07.2022; паспорт та картку платника податків представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 .

В червні 2023 року на свою заяву ОСОБА_1 отримала листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/16-5666 від 16.06.2023, яким їй було відмовлено в зміні умов договору найму кімнати № 7 в квартирі та повернуто пакет документів. З листа вбачається, що відмова Департаменту Дніпровської міської ради обґрунтова тим, що зміна умов договору найму передбачає розгляд документів в частині лише неприватизованого житла комунальної власності Дніпровської територіальної громади з осіб, які вибули чи померли на осіб, які залишились зареєстрованими в цьому житлі. Як вбачається з поданого пакету документів, а саме: довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.11.2022 № 7534 та листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08.09.2022 № 6724, зазначена квартира є комунальною та складається з двох частин: неприватизованої комунальної власності Дніпровської територіальної громади (58/100 ч.) та частини, яка належить позивачці на праві приватної власності (42/100 ч.). Ураховуючи зазначене та за відсутністю зареєстрованих осіб в частині неприватизованої квартири, здійснити умови договору найму з померлого ОСОБА_2 не вбачається можливим.

Позивачка, не погоджуючись з доводами Департаменту Дніпровської міської ради про відмову в зміні умов договору найму кімнати №7 в квартирі з її померлого чоловіка на неї та вважаючи її неправомірною та такою, що порушує її житлові права та законні інтереси, звернулась до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, в якому з урахуванням уточнення просить визнати неправомірною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у зміні умов договору найму неприватизованої 58/100 частки (житлової кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 , оформлену листом № 3/16-5666 від 16.06.2023; визнати за нею право на користування неприватизованою 58/100 часткою (кімнатою № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради дозволити Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради змінити умови договору найму неприватизованої 58/100 частки (кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 з померлого квартиронаймача ОСОБА_2 на його дружину ОСОБА_1 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" № 58255/00 ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням в будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно з договором найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 106 Житлового кодексу України повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року у справі №296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012 року, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності- підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду.

Встановлено, що зміна умов договору найму неприватизованого жилого приміщення в м. Дніпро регламентується «Порядком надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення», затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 389 від 23.04.2019 (надалі Порядок № 389).

Відповідно до п. 1 Порядку № 389, він регламентує питання надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення.

Згідно з п. 3 Порядку № 389 уповноваженою особою щодо здійснення дій з підготовки рішення виконавчого комітету про надання дозволу на зміну умов договору є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Відповідно ж до п.п. 3.1.37 п. 3.1 Положення про Департамент житлового господарство Дніпровської міської ради, затвердженого Рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 № 33/17, Департамент відповідно до покладених на нього завдань здійснює: 3.1.37. Підготовку проектів рішень виконавчого комітету міської ради про надання дозволу наймодавцю житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму жилого приміщення у випадках і порядку, визначених чинним законодавством. Таким чином, саме Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради збирає та готує документи на ім`я Дніпровського міського голови про зміну умов договору найму житлового приміщення.

У відповідності до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Згідно з п. 2 Порядку № 389 надання дозволу на зміну умов Договору здійснюється шляхом прийняття виконавчим комітетом відповідного рішення.

Зважаючи на те, що частка у розмірі 58/100 в квартирі АДРЕСА_1 не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади, управління житловим фондом здійснюється Дніпровською міською радою через свої виконавчі органи, а саме через Виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Отже, саме до повноважень виконавчого комітету Дніпровської міської ради відноситься надання дозволу на зміну умов договору найму.

Таким чином, вбачається, що належними відповідачами у справі є - Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, який є органом, який здійснює підготовку проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договорів найму квартир комунальної форми власності та який відмовив позивачці у зміні умов договору найму квартири; Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, як орган до повноважень якого входить прийняття рішення про надання дозволу на зміну умов договорів найму квартир комунальної форми власності; Дніпровська міська рада, як орган, який реалізує повноваження власника державного житлового фонду територіальної громади м. Дніпро.

Отже, судом встановлено, що не спростовано відповідачами, що позивачка ОСОБА_1 на законних підставах, як дружина квартиронаймача саме кімнати № НОМЕР_1 площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , вселилась саме на житлову площу чоловіка - в кімнату АДРЕСА_3 у вказаній квартирі за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , як її наймача, та з 13.06.1994 і по час розгляду справи безперервно проживає та зареєстрована в житлі свого чоловіка, тобто у кімнаті №7 площею 16,9 кв.м. квартирі. Вказане також підтверджується штампом в її паспорті громадянина України про реєстрацію у 1994 в квартирі АДРЕСА_1 , без зазначення конкретного номеру житлової кімнати квартири, де вона зареєстрована. При цьому суд бере до уваги ту обставину, що реєстрація позивачки в квартирі за вищевказаною адресою відбулася 13.06.1994, тобто ще до укладання 26.09.2001 року з ОСОБА_5 договору дарування 42/100 частки цієї ж квартири. Тому доводи Департаменту ДМР про те, що позивачка як власник житлової кімнати № НОМЕР_2 площею 13,1 кв.м в квартирі на підставі договору дарування від 26.09.2001 вважається зареєстрованою саме в подарованій їй цій кімнаті №2 квартири, є безпідставними.

Та обставина, що позивачка ОСОБА_1 з 1994 року по час розгляду справи зареєстрована саме в неприватизованій частині квартири АДРЕСА_1 , а саме в кімнаті АДРЕСА_3 , що підтверджується: відміткою на стор. 11 її паспорту громадянина України, де зазначено, що вона зареєстрована Бабушкінським районним відділом Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області 13.06.1994 за адресою: АДРЕСА_4 ; довідкою компетентного органу, який здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації осіб у м. Дніпро Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022, з якої вбачається, що вона зареєстрована в квартирі за вказаною адресою з 13.06.1994; відсутністю відомостей про те, що набувши у 2002 році права власності на приватизовану кімнату № НОМЕР_2 в квартирі здійснювала перереєстрацію свого місця проживання з кімнати № НОМЕР_1 в кімнату № 2 квартири.

З довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 7534 про склад сім`ї від 15.11.2022 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 має два особових рахунки один особистий рахунок на чоловіка позивача ОСОБА_2 , як наймача, на 58/100 частин (тобто на кімнату № 7), зареєстрованого в ній з 30.08.1968, знятого з реєстрації 31.03.2022, а другий особистий рахунок на позивачку ОСОБА_1 , на інші 42/100 частки квартири, тобто на кімнату АДРЕСА_2 .

З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона сплачує комунальні платежі за всю квартиру АДРЕСА_1 , тобто, не тільки за належну їй на праві власності частину квартири кімнату АДРЕСА_2 , а й комунальні послуги з водо-, тепло-, газо- постачання і за кімнату № НОМЕР_1 у квартирі.

Відповідно до довідки ТОВ «ЄРЦ КП» щодо заборгованості по комунальним платежах № 21/2023-07-18/279649 від 18.97.2023, вбачається, що по усій квартирі АДРЕСА_1 в КП «Теплоенерго» ДМР, КП «Дніпроводоканал» ДМР, ТДВ «Дніпрокомутранс», КП «Жилсервіс-2» ДМР, ТОВ «Екологія-Д» відсутня заборгованість станом на 18.07.2023 і що у цих комунальних підприємствах щодо цієї квартири відкрито по одному особовому рахунку на ім`я померлого чоловіка позивачки ОСОБА_2 .

Відсутність заборгованості по сплаті позивачкою комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується дублікатами квитанцій Акціонерного товариства «Акцент-Банк» від 11.07.2023 про сплату саме позивачкою ОСОБА_1 комунальних платежів у квартирі; актом звіряння ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» № 23?180/97 від 30.06.2023 та рахунком ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» № 74 від 30.06.2023 з яких вбачається, що по квартирі відкритий один особовий рахунок № НОМЕР_5 на ім`я чоловіка позивачки - ОСОБА_2 ; листом КП «Дніпроводоканал» ДМР від 23.07.2023 № 633/112-14, в якому зазначено про те, що у квартирі АДРЕСА_1 встановлено один лічильник та відкритий один особовий рахунок № НОМЕР_6 на ОСОБА_2 .

Також позивачка сплачує платежі ОСББ за всю квартиру АДРЕСА_1 , тобто за кімнати № 2 та АДРЕСА_3 , за обслуговування будинку та прибудинкової території ОСББ «Інженерна 1», що підтверджується довідкою ОСББ «Інженерна 1» про забезпеченість житловою площею та розмір платежів за житло від 17.07.2023, з якої вбачається, що в квартирі два особових рахунки один о/р за № НОМЕР_7 на приватизовану кімнату площею 13,1 кв.м., а другий о/р за № 2-2080063 на неприватизовану кімнату площею 16,9 кв.м. і що заборгованість за житло відсутня.

Таким чином, встановлено, що позивачка, яка зі згоди основного квартиронаймача свого чоловіка зареєстрована на площі свого чоловіка у вказаній квартирі, з 1994 року безперервно та на законних підставах проживає та користується як належною їй на праві власності частиною квартири так і неприватизованою часткою в квартирі АДРЕСА_5 ), квартиронаймачем якої був її померлий чоловік ОСОБА_2 , сплачує у повному обсязі за усю квартиру комунальні платежі. Іншого житла окрім квартири за вказаною адресою вона не має, що підтверджується інформаційною довідкою з ЄДРПНМ.

Як зазначено вище, однією з підстав відмови Департаментом ДМР позивачці у зміні умов Договору найму є посилання на те, що зміна умов договору найму передбачає розгляд документів в частині лише неприватизованого житла комунальної власності Дніпровської територіальної громади, а з поданого нею пакету документів вбачається, що квартира складається з двох частин приватизованої 42/100 та неприватизованої 58/100, а за таких обставин здійснити зміну умов договору найму неможливо.

Відповідно до п. 7 Порядку № 389 підставою для відмови у наданні дозволу на зміну умов Договору є: надання неповного пакета документів або невідповідність наданих документів вимогам цього Порядку; надання недостовірних відомостей у документах; з інших підстав, які не відповідають нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам.

У разі відмови у наданні дозволу на зміну умов Договору заявник отримує лист від Департаменту з обґрунтуванням підстав відмови.

Судом встановлено, що 42/100 частки квартири (кімната АДРЕСА_2 ) перебувають у власності позивачки, яка звернулась до Департаменту ДМР з заявою про зміну умов договору найму саме неприватизованої 58/100 частки квартири, тобто кімнати АДРЕСА_3 , в чому їй було відмовлено.

Суд вважає, що Департаментом Дніпровської міської ради листом від 16.06.2023 № 3/16-5666 позивачці безпідставно було відмовлено у наданні дозволу на зміну умов договору найму неприватизованої частки вищевказаної квартири, а саме кімнати АДРЕСА_3 , оскільки нею надано повний пакет документів щодо кімнати № 7 і ці документи повністю відповідають вимогам Порядку; позивачкою наведені достовірні відомості у документах; Департаментом ДМР не зазначено конкретних підстав, які не відповідають нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України). Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення. Вказане підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 р. по справі № 686/15695/15-ц.

Таким чином, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача та вважає необхідним визнати неправомірною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у зміні умов договору найму неприватизованої 58/100 частки (житлової кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 , оформлену листом № 3/16-5666 від 16.06.2023.

Також, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право на користування неприватизованою 58/100 часткою (кімнатою № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради дозволити Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради змінити умови договору найму неприватизованої 58/100 частки (кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 з померлого квартиронаймача ОСОБА_2 на його дружину ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 2147,20 грн., тобто по 715,7 грн. з кожного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративний послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання неправомірною відмови у зміні умов договору найму, визнання права на користування неприватизованою часткою квартири та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати неправомірною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , у зміні умов договору найму неприватизованої 58/100 частки (житлової кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 , оформлену листом № 3/16-5666 від 16.06.2023.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , право на користування неприватизованою 58/100 часткою (кімнатою № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м) квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Виконавчий комітет Дніпровської міської ради дозволити Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради змінити умови договору найму неприватизованої 58/100 частки (кімнати № 7 згідно технічного паспорту, площею 16,9 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 з померлого квартиронаймача ОСОБА_2 на його дружину ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ 38114671, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 715,7 грн.

Стягнути з Виконавчого комітету Дніпровської міської ради код , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 715,7 грн.

Стягнути з Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ 26510514, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 715,7 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева