ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року місто Чернівці справа №723/4124/23

провадження №22-ц/822/977/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Янчук Людмила Іллівна на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бужора В.Т.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю.

Посилався на те, що 26 вересня 2014 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої було укладено договір купівлі-продажу туристично-оздоровчого комплексу «Срібні води».

Відповідно до пункту 1 укладеного договору продавець ОСОБА_3 продав, а покупець ОСОБА_1 купив туристично-оздоровчий комплекс, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Даний комплекс складається з наступного: будинок відпочинку літ. «А-1», загальною площею 61,50 кв.м., мансарда літ. «Ме», ганок літ. «а», будинок відпочинку літ. «Б-1», загальною площею 61,80 кв.м., мансарда літ. «Ме», ганок літ. «б», станція плав-засобів та рибальських човнів літ. «І-1», загальною площею 44,50 кв.м., кювет літ. «К-1», загальною площею 30,80 кв.м., кафе-шашлична літ. «Л-12, загальною площею 36,20 кв.м.,тераса літ. «л», ганок літ. «л1», будинок охорони літ. «М-1» загальною площею 8,00 кв.м., ганок літ. «м», сарай літ. «Д», сарай літ. «Н», навіс літ. «О», вбиральня літ. «П», вбиральня літ. «Р», вбиральня літ. «Ж», вбиральня літ «З», криниця №1, ворота №2, ворота №3, ворота №4, ворота №5, ворота №6, огорожа №7, огорожа №8, вигрібна яма №9, каналізаційний люк №10, альтанка №1124, трансформаторна підстанція №25, криниця №26, змощення літ. «І».

Туристично-оздоровчий комплекс «Срібні води» розташований на земельній ділянці, що належить Буденецькій сільській раді, загальною площею 4,0604 га з кадастровим номером :02:001:0004. Дана ділянка передана позивачу у користування на підставі договору оренди земельної ділянки від 24 грудня 2014 року.

Згідно пункту 3 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору продаж вчинено за 326 635 гривень, які продавець отримав від покупця у повному розмірі до підписання цього Договору. Обидві сторони договору нотаріально посвідченою заявою від 26 вересня 2014 року підтвердили, що повний розрахунок за туристичний комплекс було проведено у березні 2013 року.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15 листопада 2013 року. У пункті 12 договору купівлі-продажу зазначено, що дружина покупця ОСОБА_2 дала згоду на купівлю чоловіком ОСОБА_1 туристично-оздоровчого комплексу «Срібні води».

Хоча договір купівлі продажу туристично-оздоровчого комплексу був укладений 26 вересня 2014 року коли позивач перебував у шлюбі, проте розрахунок за туристично-оздоровчий комплекс відбувся у березні 2013 року за власні кошти позивача. З моменту здійснення розрахунку за придбання даного комплексу позивач розпочав фактичне користування та ведення підприємницької діяльності. Ця обставина вказує на те, що фактично туристично-оздоровчий комплекс не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03 січня 2020 року по справі №727/10910/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що туристично-оздоровчий комплекс було придбано за особисті кошти позивача, однак через неприязні стосунки, що склалися між ними після розлучення не бажає сприяти позивачу у реєстрації за ним права власності на майно, через що позивач не може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Що стосується коштів, за які було здійснено купівлю туристичного комплексу, то позивач у 2006 році здійснив продаж восьми квартир у смт. Глибока, таким чином отримавши прибуток у розмірі 883 295 грн.

Частину вказаних коштів ОСОБА_1 витратив на придбання у 2014 році туристичного комплексу.

Просив визнати особистою власністю нерухоме майно: туристично-оздоровчий комплекс «Срібні води», що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Повний текст рішення складено судом 24 вересня 2024 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Янчук Л.І. в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на те, що рішення є необґрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та незаконним у зв`язку із незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги подані позивачем докази на підтвердження того, що для придбання спірного майна позивачем були використані особисті кошти та що розрахунок за даним договором було здійснено до його укладення.

Договір купівлі-продажу туристично-оздоровчого комплексу «Срібні води» і нотаріально посвідчена заява, яка підтверджує, що повний розрахунок за туристичний комплекс було проведено у березні 2013 року, були підписані в один і той же день, а саме 26 вересня 2014 року, в одного і того ж нотаріуса, у присутності відповідача, яка надавала згоду позивачу на придбання даного майна, що зазначено у п. 12 договору. Вищевикладене свідчить, що відповідач знала, що розрахунок за даний туристичний комплекс позивач здійснив до укладення ними шлюбу, а відтак спірне майно не є спільним майном подружжя.

Судом першої інстанції не враховані і надані позивачем докази на підтвердження джерела походження коштів для придбання туристичного комплексу.

Вказав, що до придбання туристичного комплексу позивач інше нерухоме майно у власність не набував.

Саме по собі надання відповідачем згоди на придбання спірного туристичного комплексу не має правового значення, оскільки письмова згода на укладення одним із подружжя договорів на відчуження нерухомого майна, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Вважає, що позивачем спростовано презумпція спільного майна подружжя та доведено, що придбання туристичного комплексу здійснено ним за кошти, які належали йому особисто, доведено джерело походження даних коштів для придбання майна, і доведено факт того, що розрахунок за придбання туристичного комплексу здійснено позивачем до укладення шлюбу із відповідачем, а відтак вважає, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване те незаконне рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Дороган І.Г. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилалася на те, що договори про продаж у 2006 році восьми квартир у смт. Глибока, на які посилається позивач, були укладені не ним, а його батьком ОСОБА_4 . З того часу пройшов значний період часу і позивачем не надано доказів, що саме ці кошти від продажу квартир були використані при придбанні туристичного комплексу.

У декларації про доходи Глибоцького ДПІ Головного управління ДПС у Чернівецькій області у період з 2013 року по 2015 рік відносно позивача не міститься жодних відомостей про придбання майна.

Як один із доказів, що підтверджує, що майно є його особистою приватною власністю, позивач надає нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 від 26 вересня 2014 року про проведення повного розрахунку продажу туристично - оздоровчого комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 у березні 2013 року, в якій зазначає про неможливість на той час оформлення та підписання договору купівлі-продажу туристичного комплексу.

Відповідач звертає увагу суду, що заява про повний розрахунок та договір купівлі-продажу були укладені в один день, тобто у сторін була можливість провести оформлення даного договору з прописанням умов, які б посвідчували, що майно придбано виключно позивачем за його особисті кошти та є його особистою власністю. Натомість, оформлення приватним нотаріусом договору купівлі - продажу туристичного комплексу від 26 вересня 2014 року було проведено з дотриманням вимог щодо спільної сумісної власності подружжя, з наданням згоди дружини на укладення договору купівлі-продажу даного майна.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15 листопада 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2013 року.

26 вересня 2014 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої було укладено договір купівлі-продажу туристичного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці місцевої ради площею 4,0604 га, згідно Договору оренди земельної ділянки від 01 жовтня 2011 року, зареєстрованого у Сторожинецькому районному відділі Деркомзему від 23 січня 2012 року, за №00064, кадастровий номер №:02:001:0004.

Відповідно до договору оренди землі від 24 грудня 2014 року орендар ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 3 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу, продаж туристичного комплексу вчинено за 326 635 гривень, які продавець отримав від покупця у повному розмірі до підписання цього Договору.

Відповідно до пункту 12 договору купівлі-продажу дружина ОСОБА_2 надала згоду чоловіку ОСОБА_1 купити туристичний комплекс, згідно заяви посвідченої ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області 26 вересня 2014 року, реєстр №2422.

Згідно копії нотаріально посвідченої заяви від 26 вересня 2014 року, підписаної ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що повний розрахунок за туристичний комплекс було проведено у березні 2013 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03 січня 2020 року по справі №727/10910/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не в повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодних доказів щодо джерела походження особистих коштів, саме які були використанні для придбання спірного нерухомого майна, не надано обґрунтованих доводів щодо оформлення договору купівлі - продажу з дотриманням вимог щодо набуття права власності у спільну сумісну власність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в позові, однак вважає, що суд не надав оцінку всім доказам по справі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що по своїй суті згода подружжя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року у справі № 303/2983/19).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 викладено правовий висновок, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Вчинення згоди подружжя - це односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям.

Крім того, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зазначеній постанові, зауважено, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2013 року по 03 січня 2020 року.

В період шлюбу, а саме 26 вересня 2014 року ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу було придбано туристичний комплекс і оскільки таке майно придбано в період шлюбу, то воно є спільним майном подружжя.

Оспорюючи презумпцію належності майна до спільної сумісної власності сторін, позивач зазначав, що спірне майно є його особистою власністю, оскільки таке майно придбане ним за його особисті кошти до укладення шлюбу.

Досліджуючи матеріали справи та надаючи їм оцінку, апеляційний суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами не спростував презумпцію належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що під час укладення договору про придбання позивачем ОСОБА_1 спірного майна туристично-оздоровчого комплексу, відповідач ОСОБА_2 надала свою письмову згоду на те, що таке майно буде придбаватися її чоловіком, однак жодним чином не вказувала, що таке майно придбано за особисті кошти в особисту приватну власність її чоловіка ОСОБА_1 , і така згода відсутня в матеріалах справи, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для віднесення такого майна до об`єкту особистої власності позивача.

Колегія суддів зауважує, що позивач не оспорював та не оспорює дійсність договору купівлі-продажу.

Щодо доводів апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_1 розрахувався за спірний туристичний комплекс до укладення договору купівлі-продажу, а саме в березні 2013 року за особисті приватні кошти, що підтверджується спільною нотаріально посвідченою заявою покупця та продавця, то апеляційний суд вказує про наступне.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції представник позивача, що в березні 2013 року позивач розрахувався за спірне майно і з того часу користувався цим майном. Проте, в той час не було можливості укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, оскільки продавець ОСОБА_3 знаходився за межами Чернівецької області.

Дана обставина може свідчити про укладення попереднього договору купівлі-продажу.

Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки попередній договір його учасниками укладається з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України).

Апеляційний суд встановив, що складена друкованим способом заява ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , яка датована 26 вересня 2014 року (днем укладення договору купівлі-продажу), згідно якої позивач начебто провів повний розрахунок за придбаний туристичний комплекс у березні 2013 року, жодним чином не підтверджує дійсність таких обставин, оскільки у разі передачі позивачем грошей у березні 2013 року необхідно було укласти попередній договір купівлі-продажу туристичного комплексу, однак у порушення вимог статті 635 ЦК України такий договір між покупцем та продавцем не укладався.

Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що він фактично використовує спірний туристичний комплекс з березня 2013 року; що у сторін договору купівлі-продажу майна не було можливості оформити належним чином договір у березні 2013 року і відсутня розписка про отримання грошей, яка б була датована березнем 2013 року.

Даючи оцінку заяві ОСОБА_3 і ОСОБА_1 від 26 вересня 2014 року, колегія суддів зауважує, що вона складена з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Правил ведення нотаріального діловодства. Даними нормативними документами передбачені вимоги до вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до вимог частини 1 статті 78 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на вересень 2014 року) нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою (ч.3 ст.78 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно статті 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.

Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається в документі, що видається нотаріасом, чи в посвідчувальному написі.

Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Згідно пункту 5.1 розділу V Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом №3253/5 від 22.12.2010 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 р. №1318/18613 (в редакції на час вчинення заяви) службові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву установи, назву виду документа, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис.

Для забезпечення юридичної сили документа необхідна наявність обов`язкових для даного виду документа реквизитів та дотримання порядку їх розміщення.

Службові документи оформлюються на бланках контори, архіву, приватного нотаріуса. Складання документів на папері довільного формату не допускається (п.5.2 Правил).

Відповідно до п.6.1 Правил складання та оформлення нотаріальних документів здійснюється у порядку, передбаченого чинним законодавством.

На документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі зазначається номер, за яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Дата запису в реєстрі повинна відповідати даті вчинення нотаріальної дії і даті складання документа (п.6.6).

Відповідно до глави 11 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. №296/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. №282/20595 (в редакції на час посвідчення заяви) кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах.

Н отаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Таким чином, зміст вищезазначених нормативних актів свідчить про те, що кожна нотаріальна дія повинна бути виконана на бланку приватного нотаріуса, зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій і реєстраційний номер повинен бути зазначений в документі, що посвідчив нотаріус. Складання документів на папері довільного характеру не допускається.

Як вбачається із заяви, яку позивач надав на підтвердження обставин повного розрахунку у березні 2013 року, що вона не була складена на бланку приватного нотаріуса та не була зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій, про що свідчить відсутність на документі реєстраційного номеру.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що дана заява не підтверджує обставини розрахунку у березні 2013 року за туристичний комплекс.

Окрім того, у самому нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відсутні посилання на зазначену заяву на проведення розрахунків в березні 2013 року.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд встановив, що надана заява від 26 вересня 2014 року не є належним підтвердженням проведення повного розрахунку по придбанню туристичного комплексу у березні 2013 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірний туристичний комплекс був придбаний за особисті кошти позивача, отримані ним від продажу восьми квартир в смт.Глибока Чернівецької області, то колегія суддів зазначає наступне.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

З наданих позивачем копій договорів купівлі-продажу квартир, а саме п`ять договорів від 11 жовтня 2006 року, один договір від 04 грудня 2006 року, один договір від 06 лютого 2007 року та один договір від 07 вересня 2006 року, вбачається, що вони укладені продавцем ОСОБА_4 , який був власником таких квартир, тобто батьком позивача, а не самим позивачем. Будь-яких доказів, що вказані квартири належали на праві власності позивачу і були ним відчужені, матеріали справи не містять.

За таких обставин вказані докази є неналежними, не стосуються предмету доказування і не підтверджують отримання позивачем ОСОБА_6 коштів від продажу таких квартир.

Оскільки ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні його вимог про визнання особистої приватної власності на спірне нерухоме майно.

Однак суд при винесенні рішення не надав оцінку всім аргументам та доказам, на які посилався позивач, а тому колегія суддів вважає за необхідне мотивувальну частину рішення змінити.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З мотивувальної частини даної постанови вбачається, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги й зміни мотивувальної частині рішення про відмову в позові.

Отож, судові витрати які поніс позивач залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому слід апеляційну скаргу задовольнити частково, змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Янчук Людмила Іллівна задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено судом 28 листопада 2024 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк