Справа № 201/1397/23
Провадження № 2/201/217/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

03.02.2023р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 1-3).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 10.03.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 27).

11.08.2023р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зупинено провадження у цивільній справі № 201/1397/23 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 201/11583/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 101).

22.01.2024р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відновлено провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 111).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 26.11.2007р. уклали кредитній договір № DNDVGO00000449.

Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 339 978,78 доларів США на термін до 26.11.2027р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашень заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідь до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № DNDVGO00000449. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У наведеній постанові колегія суддів Великої Палати Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Велика Палата Верховного Суду розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Сума заборгованості за тілом кредиту становить у розмірі 257 204,31 доларів США та згідно якої нараховуються 3% річних.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. має заборгованість 23 169,53 доларів США, яка складається з наступного: 23 169,53 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наступними доказами: розрахунком заборгованості, курсом валют, випискою; копією кредитного договору; копією документу, що посвідчує особу відповідача.

На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. у розмірі 23169,53 доларів США, за кредитним договором № DNDVGO00000449. від 26.11.2007р., яка складається з наступного: 23 169,53 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача Геза С.І. (діє на підставі довіреності № 8465-К-О від 15.08.2023р. а.с. 133) надав до суду заяву про розгляд справи, яка призначена на 21.11.2024р., за його участю в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 131 - 132), однак представник позивача 21.11.2024р. зарощений судом до участі в режимі відеоконференції, але не вийшов на зв`язок.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мальцев В.П. (діє на підставі ордеру серії АЕ № 1094286 від 15.05.2023р. - 144) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема, 14.10.2024р. представник позивача ознайомлювався з матеріалами справи, про що мається відповідна відмітка на поданій ним заяві про ознайомлення (а.с. 143).

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи після перерви був продовжений без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.11.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNDVGO00000449, відповідно до якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 339 978,78 доларів США зі строком повернення до 26.11.2027р. (а.с. 10 - 13).

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати відповідно до умов договору, а тому порушено умови кредитного договору та відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області по справі № 201/11583/21 від 23.09.2022р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору від 26.11.2007р. станом на 18.10.2021р. в сумі 430 048,10 доларів США, з яких 1) заборгованість по тілу кредиту 257 204,31 долари США, 2) заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом 172 843,79 долари США, а також витрати на судовий збір в сумі 169 912 грн. (а.с. 59 62).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.12.2022р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2022р. скасовано. В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 63 - 69).

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2023р. стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 254 868 грн.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.06.2023р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 29.12.2022р. та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2023р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 90 - 97).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.09.2023р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2022р. скасовано та прийнято нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNDVGO00000449 від 26.11.2007р., станом на 31.05.2015р. в загальному розмірі 281 109,55 доларів США, що за офіційним курсом НБУ від 18.10.2021р. становить 7 404 425,55 грн., з яких заборгованість за кредитом 257 204,31 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом 23 905,24 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 111 071,47 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 88 260,79 грн. (а.с. 147 155).

Додатковою Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2024р. заяву АТ КБ «Приват Банк» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 222 142,95 грн. (а.с. 159).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На даний час позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 23 169,53 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. (а.с. 2 зворот).

Так, сума заборгованості за тілом кредиту становить у розмірі 257 204,31 доларів США. На вказану суму нараховується 3 % річних.

Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання - з 23.02.2019р. до 31.12.2019р., кількість днів у періоді 312, сума 6 595,71 доларів США;

257 204,31 х 3 % х 312 : 365 : 100

Період прострочення грошового зобов`язання - з 01.01.2020р. до 31.12.2020р., кількість днів у періоді 366, сума 7 716,13 доларів США;

257 204,31 х 3 % х 366 : 366 : 100

Період прострочення грошового зобов`язання - з 01.01.2021р. до 23.02.2022р., кількість днів у періоді 419, сума 8 857,69 доларів США;

257 204,31 х 3 % х 419 : 365 : 100

Загальна заборгованість 23 169,53 доларів США, період прострочення грошового зобов`язання 1097 днів (а.с. 4).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

У відповідності до положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України, у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України, передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню».

Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з нього 3% річних за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. від простроченої суми боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством та перевірений судом (а.с. 4), в той же час відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому мав можливість викласти свої заперечення та надати докази на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем заявлені лише вимоги про стягнення 3% річних.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 10 071,79 грн., сплата яких підтверджена платіжним дорученням, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 20).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № DNDVGO00000449 від 26.11.2007р. за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. у розмірі 23 169,53 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 10 071,79 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 26 листопада 2024 року.

Суддя Наумова О.С.