Єдиний унікальний номер №943/35/20
Провадження № 2-п/943/2/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2024 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Коса І.Б.,

секретаря судового засідання - Ладиги С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Буську заяву адвоката Войтович Людмили Василівни в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

відповідачка ОСОБА_1 через представника адвоката Войтович Л.В. звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій просить: поновити строк на подання цієї заяви про перегляд заочного рішення суду; прийняти її до розгляду; скасувати заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в справі №943/35/20 та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження; вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування доводів заяви представник відповідачки покликається на те, що відповідачка ОСОБА_1 не знала та не отримувала оскаржуваного судового рішення до 19 січня 2024 року, допоки не уклала Договір про надання правової допомоги із адвокатом Войтович Л.В., яка 19.01.2024 отримала спірне заочне судового рішення під час ознайомлення із матеріалами справи, а тому адвокат вважає, що останнім днем строку для подання заяви про перегляд заочного судового рішення є 08.02.2024. Крім того, представник відповідачки покликається на те, що відповідачка не заперечує факту отримання у позивача споживчого кредиту в сумі 20000 грн. згідно Анкети-заяви б/н від 17.02.2014, а з позовної заяви вбачається про наявність у її довірительки заборгованості за вказаним кредитом у розмірі 91289,82 грн., а відтак наявність у відповідачки боргу за межами суми основного боргу недійсним, а наданий позивачем розрахунок цієї заборгованості є неправомірним; надана Анкета-заява не підтверджує правових підстав для стягнення з відповідачки пені та штрафів, а також не можуть бути використані як докази роздруківки із сайту позивача. Також судом під час ухвалення оскаржуваного заочного судового рішення не враховано висновків Верховного Суду щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах. Крім того, представник відповідачки покликалась на положення статті 1055 ЦК України, якою передбачено нікчемність кредитного договору, який укладено з недодержанням письмової форми правочину. Оскільки відповідачка не була ознайомленою із внутрішніми документами банку щодо правил надання послуг банку, умовами і правилами надання банківських послуг, які не містять підпис відповідачки, а тому адвокат вважає вказані документи недійсними, а також такими, що порушують права відповідачки у сфері законодавства про захист прав споживача. Крім того, порушення банком прав відповідачки шляхом незаконної односторонньої інспірації кредитного зобов`язання з відповідачкою з усіма подальшими наслідками виокремлює та дискримінує споживача, а тому способом захисту прав та інтересів відповідачки є визнання частково недійсним правочину споживчого кредиту на підставі Заяви-анкети б/н від 17.02.2014 року з банком, зокрема в частині нарахування пені за несвоєчасне зобов`язання в сумі 26968,84 грн. Відтак, представник відповідачки просила: поновити строк на подання цієї заяви про перегляд заочного рішення суду; прийняти її до розгляду; скасувати заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в справі №943/35/20 та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. та покласти на банк судовий збір.

Ухвалою суду від 02.02.2024 року постановлено прийняти заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту з призначенням судового засідання на 23.02.2024 року, яке відкладено через неявку сторін та задоволення клопотання представника відповідачки про участь в справі в режимі ВКЗ на 08.03.2024.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Войтович Л.В. в судове засідання не з`явилися, а від представника відповідачки надійшла заява (вх. №1512 від 07.03.2024), у якій адвокат Войтович Л.В. просила провести судове засідання 08.03.2024 року без участі відповідачки та її представника, повідомивши їх про результати розгляду заяви.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, незважаючи на повідомлення судом про дату, час і місце розгляду заяви, направивши до суду Заперечення на заяву про перегляд заочного рішення (вх. №ЕП-339/24 від 07.03.2024), у якій представник позивача за довіреністю Поп С.В. просить залишити заяву про перегляд заочного рішення без задоволення, покликаючись на те, що при винесенні судового рішення від 26.03.2020 року відповідачка у судові засідання не з`являлась, однак належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи судом, а 09.06.2020 року Буським районним відділом державної виконавчої служби було відкрите виконавче провадження №62289715, у якому 17.11.2020 року винесено постанову про арешт майна боржника. Окрім того, як зазначає представник позивача, що 15 березня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем відкрито виконавче провадження за №71302805 (яке є діючим) і того ж дня накладено арешт на майно та кошти боржника, яке 01.06.2023 року приватним виконавцем виявлено та описано таке майно боржника (земельна ділянка), а 17.07.2023 року винесено вимогу про надання доступу до нерухомого майна, оскільки приватний виконавець Пиць А.А. разом із оцінювачем ОСОБА_2 з метою проведення оцінки майна здійснювали вихід за адресою: Львівська область, Буський район, с/р Кутівська, про що відповідачці направлялись супровідні листи та документи виконавчого провадження, що також містяться в АСВП. Разом із тим, як звертає увагу представник позивача, що відповідачка зазначає щодо незнання про оскаржуване рішення та справу за позовом банку до неї, однак не повідомляє про те, яким чином вона дізналась про судове рішення перед тим, як звернулася до адвоката за правовою допомогою. Проте, при такій сукупності матеріалів виконавчих проваджень, які надсилались відповідачці, а також 01.06.2023 року описано її земельну ділянку, на даний момент продовжується робота по виконанню судового рішення. Відтак, на думку представника позивача, подача заяви від 01.02.2024 року про перегляд заочного рішення є лише намаганням відповідачки уникнути реальне виконання судового рішення, а саме: реалізації земельної ділянки, яка описана в рамках виконавчого провадження №71302805. З урахуванням вищевикладеного, представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 просить залишити заяву про перегляд заочного рішення без задоволення у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 287 ЦПК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення, виходячи із таких мотивів.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в цивільній справі №943/35/20 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - позов задоволено частково шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 58 997,66 грн. та 1 241,48 грн. судового збору, а також відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, що відповідачка належним чином повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи за її участю шляхом направлення їй судових повісток, матеріалів позовної заяви та спірного заочного судового рішення за зареєстрованим місцем проживання відповідачки ОСОБА_1 у с. Кути Буського району Львівської області (а.с. 42, 44, 47). Крім того, через неявку відповідачки в судове засідання її виклик до суду також здійснювався у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, тобто через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 49, 50).

Частиною першою статті 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3, ч. 4 ст. 284 ЦПК України).

Так, із матеріалів справи об`єктивно вбачається (а.с. 58), що спірне заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 особисто отримала 02 квітня 2020 року, що підтверджується наявною у справі її розпискою на рекомендованому поштовому відправлення за №531. Відтак, передбачений ч. 3 ст. 284 ЦПК України двадцятиденний строк у даному випадку сплив 22 квітня 2020 року.

Натомість, як встановлено судом, що заява про перегляд заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року подана відповідачкою ОСОБА_1 через представника адвоката Войтович Л.В. лише 01 лютого 2024 року, тобто через 3 роки 9 місяців 10 днів після спливу строку, передбаченого ч. 3 ст. 284 ЦПК України.

Разом із тим, в обгрунтування доводів поданої заяви адвокат Войтович Л.В. покликалася на те, що відповідачка ОСОБА_1 не знала та не отримувала оскаржуваного судового рішення до 19 січня 2024 року, допоки не уклала із адвокатом Договору про надання правової допомоги, а тому вважає, що останнім днем строку для подання заяви про перегляд заочного судового рішення є 08.02.2024 року. В прохальній частині поданої заяви адвокат Войтович Л.В. просила поновити строк на подання цієї заяви про перегляд заочного рішення суду, хоча в її мотивах зазначає про те, що дана заява про перегляд заочного рішення подається у межах строку її подання.

При цьому, суд вважає, що чинним ЦПК України не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Поважними причинами, на думку суду, можна визнати лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Разом із тим, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2020 року в справі №759/308/13-ц, що є обов`язковою для суду згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, де Суд зазначив про те, що вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти чи є обставини, на які посилається заявник такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.

Відтак, наведені доводи представника відповідачки щодо несвоєчасного отримання спірного заочного рішення суд вважає необгрунтованими та помилковими, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема щодо своєчасного отримання відповідачкою спірного заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року ще 02 квітня 2020 року, а із заявою про його перегляд сторона відповідача звернулась лише 01 лютого 2024 року, тобто через 3 роки 9 місяців 10 днів після спливу строку, передбаченого ч. 3 ст. 284 ЦПК України, а наведені в поданій заяві обставини щодо причин пропуску такого строку суд не вважає поважними. Також суд вважає непереконливими доводи представника відповідачки щодо незнання її довірительки про оскаржуване рішення та справу за позовом банку до неї до 19.01.2024, оскільки, як слушно зазначив у своїх письмових запереченнях представник позивача про те, яким чином відповідачка дізналась про судове рішення перед тим, як звернулася до адвоката за правовою допомогою, а також зважаючи на таку сукупність матеріалів виконавчих проваджень, які надсилались відповідачці у 2020 і 2023 роках, а також 01.06.2023 року описано її земельну ділянку, а на даний момент продовжується робота по виконанню судового рішення.

Відтак, суд вважає, що відповідачка невиправдано зволікала із поданням заяви про перегляд заочного рішення, пропустила строк подачі такої заяви більш ніж на три роки, не навела поважних причин такого тривалого пропуску строку, їй у 2020 і 2023 роках надсилались матеріали виконавчого провадження, 01.06.2023 року описано земельну ділянку відповідачки, а на даний момент триває виконавче провадження по примусовому виконанню спірного судового рішення, що може вказувати на зловживання своїми процесуальними правами відповідачкою з метою перешкодити примусовому виконанню судового рішення, яке набрало законної сили. Отже, зважаючи на викладені обставини, на думку суду, підстави для поновлення пропущеного строку суд не вбачає та невиправданим видається втручання у принцип res judicata (остаточності судового рішення).

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 13 січня 2021 року в справі №1519/2-4031/11, де Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій без змін, якими відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки суд першої інстанції виходив з того, що наведені обставини та причини пропуску такого строку не є поважними, а особа була належним чином повідомлена про розгляд справи та особисто отримала копію заочного рішення у вересні 2011 року, що підтверджено відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень. Встановивши, що відповідач, будучи обізнаною про розгляд судом справи №1519/2-4031/11 та наявність заочного рішення від 31 травня 2011 року, невиправдано зволікала із поданням заяви про перегляд заочного рішення, пропустила строк подачі такої заяви більш ніж на вісім років, не навела поважних причин такого тривалого пропуску строку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для втручання у принцип res judicata (остаточності судового рішення) та поновлення пропущеного строку, залишивши заяву відповідача про перегляд заочного рішення без розгляду.

Крім того, згідно частини четвертої статті 10 Конституції України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також у рішенні ЄСПЛ «Устименко проти України» Судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд.

Проте, суд не може безпідставно поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки це порушує право на справедливий суд та принцип правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України та статтею 10 ЦПК України.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що відповідачка пропустила встановлений законом строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, поважних причин пропуску строку звернення, які б слугували підставою для поновлення строку, не вказано та на їх підтвердження не надано жодних належних і допустимих доказів, оскільки матеріали справи не містять належних доказів про те, що несвоєчасне подання ОСОБА_1 вказаної заяви пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними для відповідачки труднощами на вчинення указаної процесуальної дії.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі №214/5505/16, яка виснувала, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка, отримавши заочне рішення 1 липня 2017 року, подала заяву про його перегляд поза межами встановленого статтею 284 ЦПК України строку. При цьому, ВП ВС виклала у цій постанові висновок щодо застосування норм права: у разі відмови у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд з цієї причини відмовляє у задоволенні такої заяви про перегляд. Тоді відповідач, який її подав, може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення, обґрунтувавши, зокрема, поважність причин для пропуску строку на подання заяви про перегляд цього рішення. Передбачене у реченні другому частини четвертої статті 287 ЦПК України спеціальне правило про початок відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення застосовне лише до тих рішень, які суд ухвалив за правилами, що діють з 15 грудня 2017 року.

Таким чином, у разі відмови в задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд із цієї причини відмовляє в задоволенні такої заяви про перегляд. Подібні правові висновки викладені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 16.02.2023 у справі №2-7852/11 та постанові Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №465/5184/14-ц .

Відтак, із огляду на зазначене, суд не може безпідставно поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суд, оскільки це порушує право на справедливий суд та принцип правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України та статтею 10 ЦПК України, а тому приходить до переконання про необхідність відмови у задоволені заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, у зв`язку з чим заява про перегляд заочного рішення підлягає залишенню без задоволення.

Разом із тим, слід роз`яснити відповідачці ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 128, 247, 259, 260, 261, 263, 284, 287, 288 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

заяву адвоката Войтович Людмили Василівни в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2020 року в цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено: 13 березня 2024 року.

Суддя Кос І. Б.