РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

13 грудня 2018 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, у якому просив:

визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майна за законом, а саме 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за спільні кошти побудували в ЖБК «Радянська наука» квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , якій за життя належала 1/2 частина спірної квартири.

Згідно зі ст. 529 ЦК України 1963 року, спадкоємцями першої черги були батько (чоловік померлої) ОСОБА_3 та позивач у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 .

З дня побудови квартири позивач разом з батьками постійно проживав та був прописаний у спірній квартирі, у тому числі на дату їх смерті, а тому відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння і управління майном.

26 листопада 2018 року позивач подав до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, а саме на 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

28 листопада 2018 року нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи тим, що померлий ОСОБА_3 за життя залишив заповіт на ім`я онуки ОСОБА_2 , посвідчений Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 16 лютого 1995 року за Р №6с-289.

Відповідачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і на дату відкриття спадщини була малолітньою. Норма про те, що малолітня, неповнолітня особи вважаються такими, що прийняти спадщину, міститься у ст. 1268 ЦК України є чинною з 01 січня 2004 року, тобто після відкриття спадщини.

На день відкриття спадщини відповідач у спірній квартирі не проживала, разом з матір`ю мешкала за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач вважає, що відповідач пропустила строк прийняття спадщини, оскільки у встановлений законом строк і порядок її законний представник матір ОСОБА_6 не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а норма про те, що малолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, у даному випадку не діє.

Оскільки існують перешкоди в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину квартири.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.12.2018 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 19 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 14 травня 2019 року та занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням представника відповідача витребувано докази з Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори.

13 березня 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, у якій просила:

визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що 16 лютого 1995 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою за №6с-289.

ОСОБА_3 заповів своє майно - квартиру АДРЕСА_1 , позивачці за зустрічним позовом.

Право власності померлого на спірну квартиру зареєстровано на підставі реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації за №220/31249 від 09 грудня 1994 року, згідно якого за ОСОБА_3 зареєстровано 100% у праві власності на майно.

Інших співвласників квартири не було, не існувало, не реєструвалося та не заявляли свої вимоги на неї.

На момент смерті ОСОБА_3 позивачка за зустрічним позовом та її мати ОСОБА_6 мешкали разом з ним. Спадщину після смерті діда прийняла у зв`язку з фактичним проживанням зі спадкодавцем.

Факт проживання спільно із спадкодавцем був як до моменту смерті спадкодавця, так і в момент відкриття спадщини, так і певний період часу після відкриття спадщини.

Крім того, позивач за зустрічним позовом досі зареєстрована у спірній квартирі.

По досягненню 18 років, 14 липня 2006 року ОСОБА_2 подала до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про вступ у спадщину, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, які утримуються відповідачем за зустрічним позовом, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на майно.

Враховуючи, що позивач за зустрічним позовом прийняла спадщину на підставі ст. 549 ЦК 1963 року фактичним прийняттям, і її право оспорюється ОСОБА_1 , просить визнати за нею право власності на спадкове майно.

Додатково, заперечуючи проти доводів первісного позову, вказала, що про порушення свого права позивач за первісним позовом був обізнаний ще з червня 2006 року, оскільки двічі подавав заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про намір оскаржити право ОСОБА_2 на спадщину за заповітом.

До вимог ОСОБА_1 застосовуються загальні строки позовної давності тривалістю 3 роки. При цьому, з позовом до суду він звернувся лише у 2018 році, поважних причин пропуску строків позовної давності не наведено. Таким чином, закінчення строків позовної давності є окремою і самостійною підставою для відмови в позові.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 01 липня 2019 року та занесеною до протоколу судового засідання, зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

03 липня 2019 року до суду надійшли витребувані докази з Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори.

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якому заперечив проти зустрічних позовних вимог з наступних підстав. З грудня 1994 року відповідач за зустрічним позовом та мати позивача були розлучені та не проживали разом. Вказав, що підставою для звернення до суду є постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2018 року, якою відмовлено видати свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено право звернутися до суду. Порушенням свого права вважає саме відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому строк позовної давності за первісними вимогами не є пропущеним. Натомість, позивачка за зустрічним позовом, про те, що відповідач не надає їй правоустановчі документи знала саме з 2006 року та мала можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, однак цього не зробила, що свідчить про пропуск строків позовної давності саме нею.

Додатково повідомив про наявність судового спору щодо 1/4 частини квартири, яка на переконання ОСОБА_1 належала його матері ОСОБА_4

06 вересня 2019 року ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вказала, що первісний позивач був законним представником відповідача на момент відкриття спадщини, а тому прийняття спадщини відбулося у тому числі через виконання відповідних повноважень батьками. Спростування такого факту вже через багато років не припиняє та не скасовує тієї обставини, що управляючи спадковим майном відповідача за первісним позовом такі повноваження здійснювалися обома батьками в інтересах саме неповнолітньої особи-спадкоємця. Первісний позивач міг би стверджувати про вступ у спадщину тільки після відмови відповідача за первісним позовом. А оскільки ОСОБА_2 була неповнолітньою, то відповідні функції виконували її батьки. Однак ніхто з батьків відмову від спадщини від імені відповідача за первісним позовом не подавав, вона про таку відмову не заявляла. Крім того, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, тому твердження позивача за первісним позовом, що місце проживання відповідача на 1999 рік є лише місце проживання матері не відповідає закону.

Щодо строку позовної давності зазначила, що відмову у оформленні спадщини не отримала, а про оспорювання своїх прав дізналася коли ОСОБА_1 звернувся до неї з позовом.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 11 червня 2020 року та занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 12 жовтня 2020 року допитано свідків.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, заперечили проти задоволення зустрічного позову з підстав, викладених у заявах по суті справи. У останнє судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки у судове засідання та/ або про неможливість розгляду справи без його участі суд не повідомив.

Відповідач за первісним позовом та її представник у судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що 27 вересня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області видано повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №82 від 20 листопада 1958 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що 28 грудня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №1598.

Відповідно до п. 4, 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України дія норм цього Кодексу не поширюється на спірні правовідносини, які виникли до набрання чинності кодексом і не мають продовжуваного характеру. Правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась до 01 січня 2004 року , слід застосовувати чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР 1963, у тому числі щодо підстав спадкоємства та прийняття спадщини.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст. ст. 529-535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

За даними КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2022 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі довідки ЖБК «Радянська наука» №498 від 17 листопада 1994 року. Реєстраційна справа в архіві Бюро не формувалася у зв`язку з відсутністю замовлень з 01 червня 2010 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у незміненій частині постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року у справі №760/7900/19 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності на спадкове майно.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті його матері, крім того, був обізнаний про прийняття його батьком спадщини після ОСОБА_4 та оформлення ним свідоцтв про право на спадщину за законом на всю спадщину, цих дій ОСОБА_3 позивач за його життя не оспорював, що свідчить про визнання ним тієї обставини, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину ОСОБА_4 , був його батько ОСОБА_3 , а тому втратив своє право на спадщину 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

За даними Єдиного реєстру заповітів витяг №200147, 16 лютого 1995 року ОСОБА_3 склав заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Котенко І.М. та зареєстровано в реєстрі за №6с-289.

За заповітом ОСОБА_3 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

16 липня 2001 року представник ОСОБА_1 подав до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3

14 липня 2006 року ОСОБА_2 подала до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Державний нотаріус встановив, що фактом прийняття спадщини є прописка спадкоємиці за однією адресою з померлим, що перевірено по її особистому паспорту, де є штамп про прописку в спадковій квартирі з 22 листопада 1994 року та відсутній штамп про виписку.

28 листопада 2018 року державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після смерті його батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постанова нотаріуса мотивована тим, що померлий ОСОБА_3 на день смерті на зазначену вище квартиру залишив заповіт на ім`я онуки ОСОБА_2 , яким позбавив спадщини всіх інших своїх спадкоємців.

Позивач за первісним позовом зазначає, що на день відкриття спадщини відповідач за первісним позовом у спірній квартирі не проживала, разом з матір`ю мешкала за адресою: АДРЕСА_3 . Вважає, що відповідач пропустила строк прийняття спадщини, оскільки у встановлений законом строк і порядку її законний представник матір ОСОБА_6 не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а норма про те, що малолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, у даному випадку не діє.

За правилами ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За нормами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року, ( п. 113) визначено, що доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути, у тому числі, довідка відповідного органу місцевого самоврядування або виконавчої влади про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав із ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанції про сплату податків; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку у період шести місяців після смерті спадкодавця, інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №305/235/17 зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем

23 серпня 2014 року ОСОБА_2 уклала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 23 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №777.

Сторонами у судових засіданнях та заявах по суті справи повідомлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 є донькою позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КЗпШС батьки користуються рівними правами і несуть рівні обов`язки щодо своїх дітей і у випадках, коли шлюб між ними розірвано.

Відповідно до ст. 60 КЗпШС захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 23 червня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Радянського району міста Києва, актовий запис №762 від 27 грудня 1994 року.

Відповідно до довідки №132 виданої 16 серпня 2006 року ЖБК «Радянська наука», за адресою: АДРЕСА_1 прописані:

ОСОБА_1 , 1958 року народження - з 25 червня 1998 року;

ОСОБА_2 , 1988 року народження - з 22 листопада 1994 року.

Відповідно до довідки №133 виданої 16 серпня 2006 року ЖБК «Радянська наука», за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 був прописаний з 18 березня 1967 року і виписаний 08 лютого 2000 року у зв`язку зі смертю.

Згідно довідки №236, виданої 01 червня 2000 року Дільницею по експлуатації житла №504, ОСОБА_2 , 1988 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , прописана постійно з 22 листопада 1994 року по теперішній час.

За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 25 червня 1998 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданим 09 вересня 2014 року Солом`янським РВ ГУДМС України в місті Києві, ОСОБА_2 з 22 листопада 1994 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомила, що з 5 класу навчалася разом з позивачкою за зустрічним позовом. Весною 2000 року після смерті дідуся вони з матір`ю переїхали у її двір на АДРЕСА_3 з вул. Курської .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що є колишньою дружиною позивача за первісним позовом та матір`ю відповідачки за первісним позовом. З колишнім чоловіком проживали разом з його батьком на АДРЕСА_1 . Після розлучення у 1994 році свідок разом з донькою залишилися проживати в квартирі з ОСОБА_3 , а чоловік пішов та орендував квартиру. Через декілька місяців після смерті свекра (весною 2000 року) переїхали з донькою на АДРЕСА_3. Знала, що покійний свекор склав заповіт, за яким квартиру заповів її доньці ОСОБА_2 . Спочатку ОСОБА_1 обіцяв свідку оформити усі документи на квартиру в інтересах доньки, однак через деякий час за квартиру почалися суперечки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 повідомив, що з 1995 року свідок ОСОБА_6 разом з донькою та свекром проживали по АДРЕСА_1 , і на момент його смерті також. Свідок допомагав свідку з продуктами після смерті ОСОБА_3 . Десь у 2001 році свідок з донькою переїхали.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач за первісним позовом належними та допустимими доказами не довів дійсність обставин, на які посилається як на підставу позовних вимог, зокрема, що ОСОБА_2 хоч була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, однак фактично не проживала та у розумінні ст. 549 ЦК УРСР не є такою, що прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Навпаки, встановлені судом обставини, у своїй сукупності та взаємозв`язку, свідчать про фактичний вступ в управління або володіння ОСОБА_2 спадковим майном за заповітом, складеним 16 лютого 1995 року ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог у повному обсязі.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Вказане відповідає позиції Великої палати Верховного суду у постанові від 13 лютого 2019 року по справі № 826/13768/16 (11-609апп18).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

З матеріалів спадкової справи №608/2001 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не визнає право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , означене підтверджено судовим розглядом. Оригінали правоустановлюючи документів на квартиру перебувають у відповідача за зустрічним позовом, що унеможливлює ОСОБА_2 оформити спадкові права на майно у встановленому законом порядку.

Встановивши, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 фактично вступила в управління або володіння спадковим майном за заповітом, складеним 16 лютого 1995 року ОСОБА_3 , однак окрім як в судовому порядку оформити свої спадкові права на квартиру АДРЕСА_1 не має змоги, суд прийшов до висновку про правомірність зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Право спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини було визначено статтями 560, 561 ЦК Української РСР.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №584/639/19 зазначено, що за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17, від 03 листопада 2021 року у справі №452/938/18.

У цій справі ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння і управління спадковим майном у визначений законом шестимісячний строк, а зареєструвати своє право власності у передбаченому порядку або звернутися до суду може протягом будь-якого строку.

Оскільки право позивачки за зустрічним позовом на спадкування за заповітом спірної квартири відповідачем оспорено шляхом подання первісного позову у цій справі, суд вважає, що строки позовної давності ОСОБА_2 не пропущено та підстави для відмови у задовленні зустрічних позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності відсутні.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 261, 392 ЦК України, ст. ст. 524-528, 548-553 ЦК УРСР, ст. ст. 10, 43, 49, 81, 83, 141, 193, 258, 259, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 3048,10 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.03.2024 року.

Суддя С.І. Кушнір