ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 216/6094/18

провадження № 22-ц/818/811/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «МЕГАБАНК»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «МЕГАБАНК», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року, постановлене суддею Бородіною Н.М.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ПАТ «МЕГАБАНК» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «МЕГАБАНК» та просив, просив стягнути майнові збитки в розмірі 6 697 070,00 грн, які складаються із реальних збитків у сумі 5 227 070 грн та упущеної вигоди в сумі 1 470 000,00 грн, а також на відшкодування моральної шкоди 110 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те що висновок експерта є недопустимим доказом, а мав оцінити висновок експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження №57-18, як письмовий доказ. Зазначає, що суд першої інстанції не здійснив об`єктивну, повну та всебічну оцінку та дослідження доказів, безпідставно визнавши недопустимість поданого позивачем доказу визначення дійсної ринкової вартості відчуженого предмету іпотеки.

Зауважує, що не надано належно оцінки звіту з незалежної оцінки від 20-22.10.2015 підготовленого суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 відповідно до якого ринкова вартість іпотечного майна станом на 20.10.2015 складає 795616 грн без ПДВ. Безпідставно не прийнято подані позивачем у якості доказів необ`єктивності звіту про незалежну оцінку та не відповідності встановленої вартості предмету іпотеки на момент продажу на підставі проведеної оцінки ринковим цінам на таке майно копію висновку експерта №40-49 щодо визначення ринкової вартості нежитлової будівлі і копію рецензії на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12.12.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Мегабанк» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Відзив мотивовано тим, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки за договором в рахунок задоволення вимог за договором відповідачем були дотримані та виконані ви вимоги законодавства України, в тому числі щодо встановлення ціни продажу предмету іпотеки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, ВС зазначив, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тому, що відповідно до пункту 1.4 іпотечного договору від 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З, який укладений на забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , сторони домовились про те, що вартість предмета іпотеки становить 1 963 744,00 грн. Не прийняв подані позивачем докази проведеної оцінки ринкових цін на таке майно, зокрема, копію висновку експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи № 40-19 щодо визначення ринкової вартості нежитлової будівлі і копію рецензії на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12 грудня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2021 року справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року клопотання Акціонерного товариства «Мегабанк» задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банком при продажу предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2015 року дотримані вимоги частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» та майно продане за ринковою вартістю, встановленою у звіті суб`єкта оціночної вартості. Доказів визнання оцінки майна, що встановлена у звіті з незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 , необ`єктивною матеріали справи не містять та позивачем не надано. Крім того, суду не надано доказів, що іпотечне майно могло бути придбане за більшу ціну, ніж оцінено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 .

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, 22 березня 2013 року між ПАТ «МЕГАБАНК», (правонаступником якого є АТ «МЕГАБАНК») та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» укладені генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-3-03/2013 та кредитний договір № 3-03/2013-МК-UAH, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 200 000 грн на строк до 22 вересня 2014 року зі сплатою 25 % річних, а ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язалось повернути кредит і сплатити проценти на умовах, установлених договором згідно з графіком погашення кредиту, зазначеним у додатку до кредитного договору (т. 1 а.с. 5, 6).

На забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З (т.1 а.с. 9).

Предметом договору іпотеки є нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до відомостей, викладених у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1510914 від 22 березня 2013 року, виданому Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, номер запису про право власності 93616, за описом об`єкт складається з: нежитлової будівлі, споруди, а саме адміністративна будівля літ «А-2», загальною площею 1 110,4 кв. м, захисна споруда літ «И» загальною площею 257,8 кв. м, огорожа 4-9, вимощення І, реєстраційний номер нерухомого майна: (далі предмет іпотеки) і належить на праві власності ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язань щодо повернення кредиту за кредитним договором, утворилась заборгованість.

Банк відповідно до розділу 5 іпотечного договору та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», з метою погашення заборгованості за генеральним та кредитним договорами, здійснив продаж предмета іпотеки нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 795 616,00 грн, кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості.

Для продажу іпотечного майна на замовлення банку, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , була проведена його оцінка, про що складений звіт з незалежної оцінки від 2022 жовтня 2015 року. Згідно з вказаним звітом ринкова вартість іпотечного майна станом на 20 жовтня 2015 року складає 795 616,00 грн, без податку на додану вартість (т. 2, а.с. 100).

За вказаної ціною банк продав іпотечне майно, належне позивачу.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , продана за нижчою ціною, у результаті чого позивачу спричинено збитки, позивач посилався на висновок судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Як убачається з матеріалів справи, для продажу іпотечного майна суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 була проведена оцінка, згідно з якою ринкова вартість нерухомого майна предмета іпотеки станом на 20 жовтня 2015 року складала 795 616,00 грн.

Відповідно до пункту 1.4 іпотечного договору від 22 березня 2013 року № 3-03/2013-МК-UAH-З, який укладений на забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , сторони домовились про те, що вартість предмета іпотеки становить 1 963 744,00 грн.

Згідно з висновком експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, ринкова вартість іпотечної нерухомості станом на жовтень 2015 р. складає 5 105 362 грн, станом на 22.10.2018 становить 6 022 686 грн.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 січня 2022 року клопотання представника Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» - Виговської Анастасії задоволено. Призначено у справі судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: 1. «Яка ринкова вартість об`єкту нерухомого майна адміністративної цегляної, обкладеної цементною плиткою, будівлі літ. «А-2», загальною площею 1 110,4 кв.м., захисна споруда літ. «И», загальною площею 257,8 кв.м., огорожа 4-9, вимощення І, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20 жовтня 2015 року?». Проведення експертизи доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України (61177, м. Харків, вул. Золочівська, № 8-а). Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст.384,385 КК України. У розпорядження експертів надати матеріали цивільної справи № 216/6094/18 (провадження № 22-ц/818/684/22). Витрати за проведення експертизи покладено на Акціонерне товариство «МЕГАБАНК». Роз`яснено сторонам, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Згідно висновку №16490 від 23.05.2024 року, складеного експертом Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» вбачається, що ринкова вартість об`єкту нерухомого майна - адміністративної цегляної, обкладеної цементною плиткою, будівлі літ. «А-2», загальною площею 1 110,4 кв.м., захисна споруда літ. «И», загальною площею 257,8 кв.м., огорожа 4-9, вимощення І, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20 жовтня 2015 року становить 5307305,00 грн без урахування ПДВ.

Таким чином вартість іпотечного майна станом на час його реалізації становить 5307305,00 грн.

При цьому майно було продано за 795 616,00 грн.

Отже, судова колегія вважає, що позивачем доведено завдання йому збитків, спричинених реалізацією майна за нижчою ціною, що складає 5307305,00 грн (ринкова ціна іпотечного майна на час його реалізації) 795616,00 грн (ціна продажу іпотечного майна) = 4511689,00 грн.

Таким чином збитки, спричинені ОСОБА_1 у зв`язку із реалізацією іпотечного майна за заниженою ціною, становлять 4511689,00 грн., а позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо доводів позовної заяви про відшкодування збитків (упущеної вигоди) судова колегія зазначає наступне.

Вказані правовідносини стосуються кредитних зобов`язань забезпечених іпотекою.

Згідно зі статтею 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, як підтверджується матеріалами справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності збитків відповідно до ст. 22 ЦК України, в тому числі доказів пошкодження або знищення відповідачем належного позивачу нерухомого майна, доказів порушення відповідачем прав позивача, що в свою чергу виключає наявність витрат задля відновлення порушеного права та упущеної вигоди.

Також, судова колегія не приймає посилання позивача на упущену вигоду, яку б він міг отримати у разі здачі майна в оренду за договором оренди № 3/13-А від 31.01.2013 р., оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених вимог.

Як підтверджується матеріалами справи, договір оренди, на який посилається позивач був припинений з 29.10.2015 р. за взаємною згодою його сторін шляхом укладення угоди про розірвання договору оренди нежитлової будівлі від 31.01.2013 р. № 3/13-А.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані, а позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, чого позивачем у даній справі не доведено та не підтверджено.

Також важливим є те, що відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, якщо кредитор не вжив достатніх заходів направлених на запобігання виникнення збитків чи зменшення збитків то шкода з боржника не стягується.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

В ході розгляду справи, позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено наявності складу цивільного правопорушення, а саме: завдання позивачу заявлених до стягнення з відповідача збитків, неправомірність поведінки відповідача та протиправність дій відповідача, наявності причинно-наслідкового зв`язку, вини відповідача, у зв`язку із чим суд, з урахуванням вказаних норм приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнових збитків.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, судова колегія приходить до висновку, що позивачем з урахуванням вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, оскільки по суті життєві обставини позивача не змінилися, майно вибуло на законних підставах та у визначений законом спосіб реалізовано.

Щодо клопотання АТ «Мегабанк» від 18.03.2020 року про застосування строків позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, договір кредиту та іпотечний договір між сторонами укладено 22.03.2013 року. Предмет іпотеки було реалізовано АТ «Мегабанк» 29 жовтня 2015 року. ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом 26 жовтня 2018 року (поштою). Таким чином строк позовної давності на звернення до суду не пропущено, позовна заява подана у визначений законом строк.

Таким чином підстави для застосування позовної давності відсутні.

Щодо клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, судова колегія зазначає наступне.

Мотивуючи своє клопотання, заявник посилається на те, що спір стосується відшкодування збитків та моральної шкоди у зв`язку із продажу нежитлового приміщення, яке було предметом іпотеки на забезпечення виконання умов кредитних договорів, сторонами якого є юридичні особи, тобто, стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин суб`єктів господарювання.

Судова колегія зазначає, що в забезпечення кредитного договору між АТ Мегабанк та ОСОБА_1 як фізичною особою було укладено іпотечний договір від 22.03.2013 року №3-03/2013-МК-UAH-3. Предметом цього договору було нерухоме майно, яке реалізоване банком і предметом даної справи є відшкодування збитків, спричинених реалізацією цього майна за заниженою ціною.

Дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Підстав для закриття провадження у справі колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків, з ухваленням нового про часткове задоволення цих позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст.141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати , понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 66,2%, апеляційна скарга задоволена на 33,8%. За подання позовної заяви, проведення експертизи, апеляційних скарг та касаційної скарги підлягає стягненню 35953,61 грн пропорційно задоволеним вимогам.

Також ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правничу правову допомогу у сумі 178000,00 грн (а.с.211 т.2).

АТ «Мегабанк» подало заперечення проти задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу. Заява вмотивована тим, що оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, підстав для стягнення витрат не має. (а.с.220 т. 2).

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Між ОСОБА_1 та адвокатом Копійко А.А. було укладено договір на надання професійної правничої допомоги від 01.10.2018 року.

Згідно акту виконаних робіт адвокат Копійко А.А. надав ОСОБА_1 надав послуг на загальну суму 178000,00 грн.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, виваженості, складності справи та реального обсягу робіт, а також часткового задоволення позову та заяви відповідача про зменшення розміру витрат, судова колегія вважає, що наявні підстави для стягнення з Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в загальному розмірі 50000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2020 року в частині стягнення реальних майнових збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 збитки у сумі 4511689,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 35953,61 грн.

Стягнути Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 04.12.2024