справа № 357/1990/24 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 , який діє через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року по 06 грудня 2019 року. Перебуваючи у шлюбі, подружжя Поворознюків за спільні кошти та для потреб сім`ї придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . За їх спільною домовленістю власником квартири зазначили відповідача.

Оскільки квартира була придбана позивачем та відповідачем за час перебування у шлюбі, то позивач вважає, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому підлягає поділу шляхом визнання за кожною із сторін по 1/2 частини квартири.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому вказала на пропуск позивачем строків позовної давності. Зазначила, що ОСОБА_2 постійно проживав та проживає у квартирі, яка перебуває у спільній власності подружжя, він мав вільний доступ до всіх речей та документів подружжя, а саме - договору на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 від 30 грудня 1999 року та свідоцтва про право власності від 14 січня 2003 року 06 грудня 2019 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/8241/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а тому позивач був обізнаний або мав можливість бути обізнаним, про наявність свого права на 1/2 частку у спільному майні подружжя з 06 грудня 2019 року.

Також в ході розгляду справи відповідач зазначала, що квартира як неподільна річ, за законом, має бути присуджена одному з подружжя, а іншому, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Крім того, відповідач висловила незгоду з тим, що частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до Договору від 30 грудня 1999 року на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідачем було внесено часткову оплату за придбання квартири у розмірі 16 982,50 грн. Фінансування будівництва квартири здійснювалося частково за договором з Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради. Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради частково профінансував будівництво квартири у зв`язку з професійною діяльністю ОСОБА_1 , як медика, лікаря, а тому позивач жодним чином не мав відношення до її професійної діяльності, а також до набуття нею цього статусу. Посилаючись на ч. 3 ст. 57 СК України, зазначила, що та частина квартири, будівництво якої було профінансовано Виконавчим комітетом БМР, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , яка одержана за особисті заслуги. За підрахунками відповідачки спільне майно подружжя у даній квартирі складає частину квартири у сумі 16 982,50 грн, що в свою чергу складає % від повної вартості квартири: 16982,50 грн. : 54687,10 грн. * 100% = 31%, а тому кожному подружжю у даній квартирі належить право власності у розмірі 0,155 (15,5%) частки квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року позов задоволено. Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати в сумі 2 129 грн 88 коп.

29 травня 2024 представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Капустін В.В. подав заяву про долучення доказів на підтвердження розміру судових витрат та ухвалення додаткового рішення, яким вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 200 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 200,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 24 червня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

З посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вважає, що суд не дотримав спосіб та порушив порядок поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділ не здійснюється шляхом визнання за кожним з подружжя права на частку у праві спільної сумісної власності. Квартира як неподільна річ, за законом, має бути присуджена одному з подружжя, а іншому, за його згодою, присуджується грошова компенсація.

Також апелянт не погоджується з рівністю часток подружжя у спірній квартирі, оскільки більша її частина набута за рахунок коштів місцевого бюджету, а інша частина за кошти батьків відповідачки. Вважає, що та частина квартири, яка профінансована Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради, є її особистою приватною власністю як одержана за особисті заслуги лікаря перед містом, а інша частина квартири, придбана за власні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя та складає 31%.

Місцевий суд безпідставно проігнорував заяву відповідачки про застосування строків позовної давності, оскільки визначений статтею 72 СК України строк продовжувався на строк дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року. Позовна заява подана 24 січня 2024 року, тобто після 01 липня 2023 року. При цьому, спір між подружжям щодо права власності виник у 2018 році (до розірвання шлюбу).

Не погодившись із додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 30 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що докази. надані на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, не відповідають положенням Договору про надання правничої допомоги №342 від 15 грудня 2023 року та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

В пунктах 1.1.1-1.1.3 Договору не передбачено «надання послуг (виконання робіт)», «наданих послуг (виконаних робіт)».

В пункті 3.3 Договору мова йде про розмір гонорару, пунктами 3.1, 3.3 Договору не передбачено «вартість послуги», «загальна вартість наданих послуг».

Договором передбачено документ Акт приймання-передачі виконаного доручення за Договором (пункт 2.1), а не Акт приймання-передачі виконаних робіт.

Підписання Акту приймання-передачі виконаного доручення за Договором має також своїм наслідком видання Адвокатом розпорядження про закриття адвокатського провадження по справі Клієнта (пункт 2.2 Договору). Даний доказ не надано Суду.

Також не містить положень щодо «надання послуг (виконання робіт)», «наданих послуг (виконаних робіт)» Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Додаток до Договору №1 від 15 грудня 2023 року суперечить вимогам пунктів 1.1 (1.1.1-1.1.3), 3.1 Договору та статтям 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі Договору не містить дати його складання, суперечить вимогам пунктів 1.1 (1.1.1-1.1.3), 3.1 Договору та статтям 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Акт приймання-передачі виконаних робіт від 24 травня 2024 року суперечить вимогам пункту 2.1 Договору та статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у зв`язку з тим, що не передбачений умовами Договору.

Крім того, за своєю юридичною природою недопустимо використання квитанції до прибуткового касового ордера в правовідносинах Адвокат-Клієнт.

В пункті 1.1 Договору викладено узагальнений предмет договору, відсутня конкретизація питання, з якого надавалась правнича допомога, а тому немає зв`язку зі справою про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 серпня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Капустін Віталій Володимирович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року законним та обґрунтованим.

25 вересня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Капустін Віталій Володимирович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Апелянт у судове засідання не з`явилася, 12 листопада 2024 року подала заяву про розгляд справи без її участі, вимоги апеляційних скарг підтримала.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 грудня 1999 року між будівельним підприємством «ЕКОБУД» промислово-будівельного концерну «ЕКО» в особі генерального директора ОСОБА_4 , що діє на підставі статуту, законодавчих актів України, договору з міськвиконкомом (Державна ліцензія №КО Т 00518 від 20 листопада 1998 року) та громадянкою ОСОБА_1 було укладено договір на участь осіб у частковому будівництві 42-квартиирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Остаточна вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на 2 поверсі загальною площею 77,45 кв.м. складає 16 982,50 грн (пункт 2.7. Договору).

Покупець вносить грошові кошти: а) при підписанні договору 8 300 грн; б) послідуючі внески 8 682,50 грн. (пункт 3.2. Договору).

Встановлено, що на виконання умов договору на участь осіб у частковому будівництві 42-квартиирного житлового будинку в грудні 1999 р. були внесені кошти.

14 січня 2003 року Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі рішення Білоцерківської міської ради №347, зареєстрованого в реєстрі 15 січня 2003 року за №13469.

У січні 2003 року було виготовлено на ім`я ОСОБА_1 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя Поворознюків. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд дійшов висновку про поділ спільного сумісного майна, шляхом визнання за позивачем та відповідачкою право власності по частині квартири АДРЕСА_1 .

Суд також вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Право позивача на спірну квартиру не було порушено, він наразі має доступ до квартири, проживає в ній, ніхто йому не чинив перешкод в користуванні спільним майном. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Крім того, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який було скасовано з 01 липня 2003 року. Згідно п. 4. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (із змінами станом на 14 липня 2023 року), Розділ VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України доповнено пунктом 2-1 такого змісту: «2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»

Відповідно до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_5 в ході судового розгляду заперечувала презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на спірну квартиру та зазначила, що фінансування її будівництва здійснювалося за кошти місцевого бюджету у зв`язку з професійними заслугами відповідачки перед містом, а також її батьками (у меншій частині).

За обставинами цієї справи спірна квартира набута у 1999 році.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За правилами частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Стаття 24 КпШС України визначала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За приписами частини другої статті 23 КЗпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Спірна квартира набута сторонами в період шлюбу за Договором на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку від 30 грудня 1999 року. Продавцем за договором є Будівельне підприємство «ЕКОБУД», а покупцем - ОСОБА_1 Ані міська рада, ані лікарня (роботодавець відповідачки) сторонами цього договору не були. Обов`язок здійснення платежів за договором покладено на покупця (п.1.2, 2.4 Договору).

Остаточна вартість квартири визначена у 16 982,50 грн.

Відповідно квитанцій від 30 грудня 1999 року та від 04 січня 2000 року, наданих самою відповідачкою, нею сплачено на користь ТОВ «Екобуд» 8 300,00 грн. та 8 682,50 грн. відповідно, що свідчить про виконання нею умов Договору.

Отже, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про можливість визнання набутого у шлюбі майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 повністю або в частині, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Поворознюків, оскільки Договір на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку від 30 грудня 1999 року та платежі на його виконання сплачено відповідачкою у період перебування сторін у шлюбі, а презумпцію спільності набуття подружжям грошових коштів на її придбання апелянтом належними та допустимими доказами не спростовано.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Щодо посилань апелянта на правові позиції Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 апеляційний суд зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Статті 183 ЦК України визначає, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Предметом розгляду у справі №209/3085/20 був спір про поділ набутого під час шлюбу автомобіля, який за своєю природою є неподільною річчю. В той час як квартира, яка є предметом поділу у цій справі є подільною річчю. Відтак, зважаючи на те, що правовідносини, що були предметом розгляду у справах, вказаних апелянтом, не є подібними до правовідносин у даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом, а тому позивачем обрано належний спосіб захисту свого права.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, Верховний Суд зазначає, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з дати розірвання шлюбу, а з того, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі №203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17).

Ураховуючи, що позивач постійно проживає в спірній квартирі, а відповідач не чинить йому перешкод у користуванні власністю, місцевий суд правомірно вважав, що позовна давність за вказаними вимогами не сплила.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду першої інстанції було надано: договір про надання правничої допомоги №342 від 15 грудня 2023 року; додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №342 від 15 грудня 2023 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі договору про надання правничої допомоги №342 від 15 грудня 2023 року; акт приймання-передачі виконаних робіт від 24 травня 2024 року; квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 24 січня 2024 року на суму 2100,00 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від 24 травня 2024 року на суму 11 100,00 грн.

Сторони дійшли згоди щодо вартості надання послуг адвоката, яка закріплена у додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги №342, зокрема вартість усної консультації з вивченням документів становить - 500 грн; виготовлення та направлення адвокатських запитів з метою збирання необхідних у справі доказів - 500 грн за один запит; складання позовної заяви, складання скарги у суді першої інстанції - 1600 грн за один документ; складання відзиву, відповіді на відзив- 500 грн за одну сторінку; складання документів процесуального характеру- 500 грн за одну сторінку; участь у першому або підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції- 6000 грн.; участь у кожному наступному судовому розгляді справи в суді першої інстанції - 1600 грн за одне судове засідання.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі договору про надання правничої допомоги №342 від 15 грудня 2023 року, сторони підтвердили, що адвокатом виконані наступні роботи згідно з договором, а саме: усна консультація з вивченням документів - 500 грн; складання позовної заяви - 1600 грн; складання відповіді на відзив - 1000 грн; складання письмових пояснень - 1000 грн; участь у першому судовому засіданні в суді першої інстанції- 6000 грн; складання письмових пояснень - 1500 грн; участь у судовому засіданні в суді першої інстанції - 1600 грн (а.с. 141).

Згідно акту приймання передачі виконаних робіт від 24 травня 2024 року сторонами погоджено, що адвокатом передано клієнту, а клієнтом прийнято від адвоката перелічені у акті послуги з надання правничої допомоги, клієнт не має до адвоката претензій та оплатив вартість наданих послуг в сумі 13 200 грн.

За відсутності заперечень відповідачки проти заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу місцевий суд вважав за можливе стягнути обумовлений адвокатом та клієнтом розмір витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

Визначаючи порядок обчислення гонорару адвоката Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 виходила з наступного.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що деякі положення Договору про надання правничої допомоги та додатки до нього не відповідають букві закону є неприйнятними та такими, що порушую принцип свободи договору. В той же час, наявність або відсутність розпорядження про закриття адвокатського провадження не має для суду визначального значення при вирішенні питання про розмір понесених стороною витрат на правничу допомогу відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України.

Крім того, у постанові від 15 червня 2020 року у справі №264/6635/18 Верховний Суд зауважив, що Закон не вимагає зазначення у договорі відомостей про справу, у межах якої адвокат має намір здійснювати представництво інтересів особи.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У даній справі адвокат з позивачем погодили визначення вартості участі представника у першому судовому засіданні у суді першої інстанції у розмірі 6 000,00 грн, а участь у наступних судових засіданнях - 1 600,00 грн.

Такий розподіл вартості роботи адвоката не обґрунтований ані Договором про надання правничої допомоги ані позивачем, а тому колегія суддів вважає його нерозумним та суттєво завищеним.

Як наслідок, наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу понесених позивачем за перше судове засідання у суді першої інстанції до 1 600,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу до 8 800,00 грн.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року змінити, зменшити суму стягнутих витрат на правничу допомогу з 13 200,00 грн. до 8 800 (вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова