24.05.2024 Провадження по справі № 2/940/204/24
Справа № 940/237/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24 травня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

за участю секретаря: Мудрик Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини щомісячно з усіх видів доходу відповідача на період навчання чи до досягнення двадцятитрьохрічного віку, посилаючись на те, що він є студентом Білоцерківського національного аграрного університету, термін закінчення навчання 30.06.2027 року, в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як батько, добровільно матеріальної допомоги на його утримання під час навчання не надає.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, надав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, судова повістка, надіслана йому рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання, повернулася до суду не врученою за відсутністю адресата.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 908/3468/13, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду.

Судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі № 727/5718/21), в даному випадку судова повістка ОСОБА_2 вважається врученою 14.05.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.12.2005 року (а.с. 6).

На даний час ОСОБА_1 є повнолітнім та з 01.09.2023 року навчається на 1 курсі ОР «бакалавр» агробіотехнологічного факультету денної форми навчання Білоцерківського національного аграрного університету, термін закінчення навчання 30.06.2027 року (довідка Білоцерківського національного аграрного університету № 164 від 21.02.2024 року а.с. 7)

Посилаючись на те, що у зв`язку із навчанням ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як батько, добровільно її під час навчання не надає, позивач просить стягнути з нього аліменти.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу.

Вказана норма закону розповсюджує обов?язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв?язку з цим матеріальної допомоги. Обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання) виникає за обов?язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто самі батьки мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Зазначене кореспондується із положеннями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Аналогічна правова позиція була висловлена і Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2018 року по справі № 559/379/17-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини, стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків на повнолітню дочку, сина, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 78, 81 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач як на підставу своїх вимог про стягнення аліментів посилається на те, що він у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, адже витрачає грошові кошти на харчування, проїзд до навчального закладу, придбання одягу, підручників та навчально-методичних посібників, проте жодного доказу цього суду не надав, як і не надав доказів того, чи отримує він стипендію та якщо отримує, то в якому розмірі.

Також позивач не підтвердив належними доказами того, що відповідач ОСОБА_2 може надавати допомогу своєму повнолітньому сину у зв`язку з навчанням - до матеріалів справи взагалі не долучено жодного доказу на підтвердження того, що останній є працездатним та має достатній заробіток чи інший дохід для утримування себе та повнолітнього сина.

З огляду на це суд приходить до висновку, що позовні вимоги належними та допустимими доказами позивачем не доведені та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 182, 199, 200 Сімейного кодексу України, ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду з дня його проголошення.

Суддя: Т.П.Косович