Провадження №2/760/1593/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря - Омелько Г.Т.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №6638049 від 30.01.2022р.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2022 між нею та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» укладено кредитний договір №6638049. При укладенні зазначеного договору порушені її права як споживача, зокрема відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.2 ст. 12 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не надав їй як споживачу інформацію, умови кредиту перед укладанням договору про надання споживчого кредиту, чим ввів її в оману та позбавив можливості свідомого вибору при отриманні кредитних послуг, що є нечесною підприємницькою практикою. Відтак, цей правочин є недійсним відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.230 ЦК України.

Відсутність у кредитному договорі умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, на переконання позивача, є також підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України.

Стверджувала, що відповідачем порушено вимоги ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки її нібито повідомлено про включення її персональних даних до бази персональних даних щодо клієнтів та укладених з ними договорів, володільцем яких є кредитор, мету збору персональних даних та про її права. Проте таке посилання не відповідає дійсності. Відсутність у кредитному договорі її права відізвати згоду на обробку персональних даних є порушенням вимог зазначеного вище закону та підставою для визнання п.6.4 кредитного договору щодо обробки персональних даних недійсним.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

13.01.2023 на адресу суду від товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив позов залишити без задоволення. Зазначало, що на вимоги позивача не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення її від сплати судового збору, оскільки ч.1 ст. 11 цього закону застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечать Закону «Про споживче кредитування». Разом з тим, дія Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця та кредитні договору, що укладаються на строк до одного місяця. Оскільки кредитний договір з позивачкою укладений строком на 7 днів, то на ці правовідносини не поширюються норми Закону, що встановлюють правила щодо укладання договору про споживче кредитування та його умови.

Зазначили, що твердження позивача про неповідомлення її основних істотних умов договору є безпідставним, оскільки основні умови кредитування зазначено у самому змісті договору, який підписаний позивачкою, а ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», станом на час укладення договору з нею не містила частини другою, на яку вона посилається позивачка як на підставу визнання договору недійсним.

Інші порушення, зазначені позивачем також, на переконання відповідача, не є підставами для визнання договору недійсним.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

У зв`язку з чим, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 30.01.2022 між сторонами укладено кредитний договір №6638049, за умовами якого позивачка отримала позику в розмірі 15000,00 грн. Відповідно до п. 1.6 кредитного договору термін (дата) повернення кредиту - 01.03.2022. Кредит надається строком на 30 днів, з 30.01.2022 по 01.03.2023. Згідно п. 1.7.2. кредитного договору з 1-го по 15-й день Позичальник сплачує проценти (плату за користування грошовими коштами) за кожен день строку користування кредитом у розмірі 1,2900 %. Рекомендована дата повернення кредиту та сплати процентів у сумі 17902,50 грн. - 14.02.2022.

Згідно п. 1.15. кредитного договору №6638049 від 30.01.2022р, тип процентної ставки у п.1.7 Договору - фіксована.

Як убачається зі змісту позовних вимог, позивачем не заперечується отримання від відповідача коштів в розмірі 15000,00 грн.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позивач вказує як підставу визнання недійним кредитного договору від 30.01.2022 не додержання встановленого законодавством порядку укладення договору на підставі не ознайомлення позивача з умовами кредитування та ризиками, правилами кредитування.

Установлено, що зазначений кредитний договір містить усі істотні умови договору, передбачені ст.1054 ЦК України, зокрема процентну ставку, строк кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту на дату надання інформації, порядок повернення кредиту та сплати процентів, наслідки прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, посилання позивача на н ознайомлення її з умовами кредитування та ризиками, правилами кредитування, те, що умови договору є несправедливими, є безпідставними та не відповідають дійсності.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на дату укладення кредитного договору, не містить частини 2, на яку посилається позивачка як на підстави визнання договору недійсним.

Крім того, підписавши кредитний договір, відповідно до п.5.1 якого позичальник підтверджує свою повну обізнаність з умовами Договору та Правилами надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту, затверджених кредитором, позивачка засвідчила, що до її відома доведені умови надання їй кредитних послуг, як то передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції та будь-яку діяльність (бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною, перелік яких визначений цією статтею.

Проте, вона не містить з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Відтак, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в повному обсязі через невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» щодо застосування несправедливої підприємницької практики, на переконання суду відсутні.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Проте, позивачка не зазначає обставини, які мають істотне значення, існування яких замовчені відповідачем та обізнаність про які перешкодили б їй, як споживачу, укласти договір.

Тому суд також не убачає підстав, передбачених ст.230 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору.

Безпідставними є посилання позивача про відсутність у договорі положень щодо відповідальності кредитора, оскільки це не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

З огляду на викладене та відповідно до змісту ст.15 зазначеного Закону, відкликання згоди на обробку персональних даних, можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, а не стосовно тих, які були вже оброблені.

Відтак, посилання позивачки на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист персональних даних», не ґрунтується на вимогах останнього.

Відповідно до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір від 30.01.2022 укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно усі підстави, зазначені позивачем для визнання оспорюваного правочину недійсним, на переконання суду, відсутні.

Тому у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним в цілому слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги відмову в задоволенні позову позивача, звільненому від сплати судового збору у порядку ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», суд уважає за необхідне компенсувати судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.2,10,12,19,76-81,89,258,259,263-265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя І.А.Усатова