ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 травня 2024 року

м. Харків

справа № 953/6366/23

провадження № 22-ц/818/892/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2023 року, постановлене суддею Шаренко С.Л.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі за текстом - АРМА, Національне агентство) звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 640/30382/21, залишеним в силі Постановою Верховного Суду від 09.03.2023 по цій справі, позов ОСОБА_2 до АРМА задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. Голови АРМА №341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021, поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника Голови АРМА з 27.09.2021, стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.11.2021 по 14.02.2022, що становить 319 403,59 грн. На виконання вище зазначено рішення суду, Національним агентством платіжною інструкцією № 364638306 від 12.06.2023 на користь ОСОБА_2 перераховано грошові кошти у розмірі 319 403,59 грн. Національне агентство зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 134 КЗпП України, ст. 237 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14, п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 640/30382/21, залишеним в силі Постановою Верховного Суду від 09.03.2023, то на ОСОБА_1 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Національному агентству.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про стягнення з ОСОБА_1 шкоди, заподіяної агентству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 319 403,59 грн., а також судового збору в розмірі 4791,05 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України. Посилалась на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.01.2021 у справі № 332/832/18, від 20.05.2020 у справі № 401/1387/17-ц, від 07.06.2023 у справі № 760/1270/20, від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20. Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення необгрунтовано та помилково застосовано до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню, а саме норми статей 80, 82 Закону України «Про державну службу». Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника та підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. За змістом позовної заяви предметом спору у цій справі є відшкодування Відповідачем матеріальної шкоди, заподіяної у зв`язку з незаконним звільненням працівника, що свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. Отже, спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що, відповідно, виключає можливість застосування при розгляді цієї справи Закону України «Про державну службу». Зазначає, що цей закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Зі змісту статей 80, 82 Закону вбачається, що матеріальна відповідальність покладається на державних службовців і посадових осіб, які призначені на посади та здійснюють свої службові обов`язки. Адже, держава в особі суб`єкта призначення уповноважує посадову особу на виконання функцій держави, а тому і стягувачем у таких спорах виступає держава в особі суб`єкта призначення. Між тим, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що на момент подання позову Відповідачем припинено виконання повноваження т.в.о. Голови АРМА, що призвело до неповного дослідження та встановлення дійсних обставин справи. Оскільки Відповідачем припинено 30.06.2023 виконання обов`язків за посадою т.в.о Голови АРМА, він не є посадовою особою АРМА, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин статей 80, 82 Закону України «Про державну службу». Крім, того вказує, що необгрунтованими та помилковими є висновки суду першої інстанції щодо порушення Позивачем порядку відшкодування шкоди державними службовцями за приписами статті 82 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що відповідно до змісту цієї статті вбачається, що для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію протягом трьох місяців з дня коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди. Звертає увагу, що на час коли рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/30382/21 вступило у законну силу та стало відомо про такі обставини, саме ОСОБА_1 виконував повноваження керівника АРМА. А отже саме Відповідачем не було дотримано процедуру, встановлену положеннями статті 82 Закону України «Про державну службу». Крім цього, помилковими є висновки Суду щодо застосування до спірних правовідносин положень розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, оскільки норми пп.10 п.9 цього розділу застосовуються до правовідносин у яких вимогою є відшкодування посадовими і службовими особами органів державної влади, дії яких завдали шкоди, що відшкодована із державного бюджету, а також застосовано регрес по відшкодуванню збитків, завданих державному бюджету. Однак, позовні вимоги у цій справі пред`явлено по відшкодування на підставі спеціальних норм КЗпП Відповідачем коштів у зв`язку з незаконним звільненням працівника та сплати середньомісячного заробітку працівнику. Вказує, що судом встановлювались підстави щодо звільнення ОСОБА_2 з посади, подання ним документів, обізнаності т.в.о. Голови АРМА щодо подання цих документів. Однак встановлення таких обставини було предметом розгляду у справі № 640/30382/21, рішення у якій набрало законної сили. Таким чином, оскільки рішенням, яке набрало законної сили, встановлено протиправність та скасовано наказ т.в.о. Голови АРМА Жоравовича Д.О. № 341/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021, а тому відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу . Отже, вважає, що спірні правовідносини врегульовані нормами трудового законодавства, а саме статтями 130, 134, 237 КЗпП України.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_1 з 2019 року обіймає посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, яка відноситься до категорії «Б» посад державної служби. Вказує, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2021 № 886-р «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, на ОСОБА_1 » тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, покладено на начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління зазначеного Агентства ОСОБА_1 . Зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від ЗО червня 2023 р. № 579-р «Про призначення ОСОБА_3 . Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» ОСОБА_3 призначено Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, строком на п`ять років. Звертає увагу суду на те, що станом на час розгляду цієї справи судом, відповідач обіймає посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Тож на теперішній час ОСОБА_1 є посадовою особою Національного агентства. Вказує, що наявність чи відсутність статусу «державного службовця» станом на час розгляду цієї справи судом, не має правового значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки звільняючи ОСОБА_2 з посади заступника Голови АРМА, Відповідач діяв як державний службовець, обіймаючи посаду Голови АРМА, тому підстави та порядок відповідальності державного службовця мають бути такі, що визначені Законом України «Про державну службу». Отже, вважає, що вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції та враховані під час вирішення цієї справи. Вказує, що спірні правовідносини в цій ситуації виникли з приводу незаконного звільнення державного службовця, працівника Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, його подальшого поновлення на посаді та стосуються шкоди, яку поніс державний орган внаслідок витрачання з бюджету коштів на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та яку він в подальшому має на меті стягнути з винної у незаконному звільненні посадової особи - державного службовця в порядку регресу. Зазначає, що норми Закону України «Про державну службу» що регулюють відносини з приводу вступу, проходження та припинення державної служби є спеціальними по відношенню до змістовно подібних норм КЗпП України. Норми КЗпП України застосовуються до правовідносин щодо проходження державної служби лише в тому випадку і в тій частині, якщо такі відносини не врегульовані Законом України «Про державну службу», про що міститься пряма вказівка у ч. З ст. 5 Закону України «Про державну службу». Вказує, що подібні за своїм змістом висновки викладені і в інформаційному листі Вищого адміністративного суду Україні «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» 26.05.2010 р. №753/11/13 10, згідно з яким під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Також подібні висновки щодо пріоритету норм спеціального законодавства (зокрема Закону України «Про державну службу») над нормами трудового законодавства викладені і у п. 64 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №240/20237/20 (адміністративне провадження № К/9901/41419/21). Питання матеріальної відповідальності працівників врегульовані в тому числі нормами Глави ІХ-Х КЗпП України. В той же час, правовідносини щодо матеріальної відповідальності державних службовців врегульовані приписами глави 3 Розділу VIII Закону України «Про державну службу». Звертає увагу суду на те, що розглядаючи справу №560/6518/20 Верховний Суд, у п. 34-35 постанови від 11 серпня 2022 року, зробив висновок про те, що Законом №889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю. Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити: -неналежне виконання державним службовцем посадових обов`язків; -факт заподіяння шкоди; -причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою; та -вину державного службовця. Тож, з урахуванням викладеного, та враховуючи лист Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19, лист Вищого адміністративного суду Україні «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» 26.05.2010 р. №753/11/13 10, висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2022 року у справі №240/20237/20, приписи ч. З ст. 5 Закону України «Про державну службу», вважає, що першочерговому застосуванню підлягають спеціальні норми права, а саме ст. 80-82 Закону України «Про державну службу», які мають пріоритет над загальними нормами права, а саме ст. ст. 130,134 та 237 КЗпП України. Вказує, що за змістом ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Пунктом 7 частини першої статті 2 Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади. Статтею 4 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачено, що Голова Національного агентства призначається Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, який вносить для призначення на посаду кандидата, відібраного за результатами конкурсного відбору відповідно до цього Закону. ОСОБА_1 на посаду тимчасово виконуючого обов`язки Голови Національного агентства призначено Кабінетом Міністрів України. З вище викладеного вбачається, що особою, яка має право зворотної вимоги, відповідно, і позивачем по цій справі, має бути суб`єкт призначення, а саме, Кабінет Міністрів України. Таким чином, судом першої інстанції під час розгляду цієї справи вірно застосовані до спірних відносин норми матеріального права, а саме, норми Закону України «Про державну службу». Наголошує, що Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, не є належним представником інтересів Держави у спірних правовідносинах, тож позовна заява останнього, як і апеляційна скарга задоволенню не підлягають. Звертає увагу суду на те, що для задоволення зворотної вимоги (регресу) Держави в особі суб`єкта призначення, ОСОБА_1 повинен був мати умисел на прийняття протиправного наказу. Вказує, що в діяннях ОСОБА_1 при прийнятті скасованого в подальшому наказу про звільнення не встановлено складу кримінального правопорушення, відсутній обвинувальний вирок суду з цього питання, який набрав законної сили. Разом з тим, службове розслідування відносно ОСОБА_1 також не проводилося. Під час розгляду справи 640/30382/21 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, судами різних інстанцій питання вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні ОСОБА_2 не досліджувалось, ОСОБА_1 до участі у справі не залучався, тож не можна вести мову про преюдиціальність фактів, встановлених рішеннями судів по вказаній справі. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність умислу в діяннях відповідача при прийнятті в подальшому скасованого наказу про звільнення ОСОБА_2 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 2019 року обіймає посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, яка відноситься до категорії «Б» посад державної служби.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2021 № 886-р «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами‚ одержаними від корупційних та інших злочинів, на ОСОБА_1 » тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами‚ одержаними від корупційних та інших злочинів, покладено на начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління зазначеного Агентства ОСОБА_1 .

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 червня 2023 р. № 579-р «Про призначення ОСОБА_3 . Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» ОСОБА_3 призначено Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, строком на п`ять років.

Станом на час розгляду цієї справи судом, відповідач обіймає посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

24 вересня 2021 року наказом т.в.о. Голови АРМА №341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_2 , заступника Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, звільнено з посади 27 вересня 2021 за власним бажанням.

В подальшому, цей наказ оскаржено ОСОБА_2 до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 640/30382/21 за позовом ОСОБА_2 до Національного агентства про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. Голови АРМА №341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника Голови АРМА з 27.09.2021; стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.11.2021 по 14.02.2022, що становить 319 403,59 грн;

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по цій справі від 19.07.2022 апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2022 задоволено та рішення скасовано.

Постановою Верховного Суду від 09.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 залишено в силі.

На виконання Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 640/30382/21 за рахунок бюджетних асигнувань Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, сплачено середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2021 по 14.02.2022, що становить 319 403,59 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 364638306 від 12.06.2023р.

Отже, при розгляді справи встановлено, що предметом спору є вимоги Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Матеріальна шкода, за доводами позивача, виникла у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , за наказом, підписаним ОСОБА_1 , було звільнено з порушенням закону, що встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року.

За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №818/1688/16 від 05.12.2018 згідно ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Частиною 4 статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування; а ч.4 ст.19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби(пункт 2 частини першої стаття 19 КАС України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц зазначено, що судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають із індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Ці позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 16 червня 2020 року у справі № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19) та інших.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що «за наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 5 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, й у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15 виходячи з таких міркувань. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_1 шкоди, завданої ОСОБА_1 шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.».

Судом встановлено, що збитки, про стягнення яких просить позивач, виникли внаслідок визнання рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року протиправним наказу №341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021 року, який було підписано ОСОБА_1 , під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням публічної служби.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини регулюються главою 3 розділу VІІІ Закону України "Про державну службу".

Отже, ця справа про відшкодування майнової шкоди, завданих особою, що проходила публічну службу (державна служба) за позовом суб`єкта владних повноважень має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

Постановив:

Апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2023 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

Роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови на звернення до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 травня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна