КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/304/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

10.04.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , заінтересована Київський відділ державний виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення батьківства.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків поданого позову.

В порядку усунення недоліків, 01.05.2023 року позивачем через представника надано уточнену позовну заяву в новій редакції, з квитанцією про сплату судового збору.

У відповідності до нової редакції поданої до суду в рамках усунення недоліків, позивач звернувся до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства, та просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внести відомості до актового запису № 556 від 03 липня 2013 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Харцизьк Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він - ОСОБА_1 , громадянин України, є батьком дитини чоловічої статі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач не перебував у шлюбі з матір`ю дитини - ОСОБА_3 і не мешкав з нею разом однією родиною.

Як стверджує позивач, після народження дитини, за бажанням матері, запис про батька дитини - ОСОБА_4 у Книзі реєстрації народжень було вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Дитина та її батьки мешкали та мешкають в тимчасово окупованому м. Севастополь.

Як вказує позивач, увесь час з народження дитини, він регулярно спілкувався з дитиною та виконував батьківські обов`язки. З 2020 року дитина мешкає разом з батьком.

У грудні 2020 року, за згодою обох батьків, позивач звернувся в органи окупаційної влади із заявою про встановлення батьківства, на підставі чого нелегітимними органами РАЦС у м. Севастополь було видано свідоцтво про встановлення батьківства та повторне свідоцтво про народження, в якому батьком зазначено позивача.

Як стверджує позивач, наразі є необхідність у виїзді позивача разом із сином за межі тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, проте зробити це неможливо через те, що у свідоцтві про народження, виданому при народженні дитини, позивач не вказаний батьком дитини.

Звернутись до органу РАЦС Міністерства юстиції України із спільною заявою про встановлення батьківства в порядку статті 126 Сімейного кодексу України позивач вказує також про неможливість, оскільки мати дитини не має наміру виїжджати з Криму.

Таким чином, позивач даний спосіб захисту своїх та дитини інтересів вважає єдиним.

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Оглянувши подані до суду документи, суддею було встановлено, що позивачем належним чином усунуті недоліки поданого позову у відповідності до ухвали судді від 11.04.2023 року.

Також судом встановлено, що з урахуванням розпорядження Верховного Суду від 05.07.2022 року за №36/0/9-22, якою змінено територіальну підсудність справ Ленінського районного суду міста Севастополя на Київський районний суд міста Одеси, справа за територіальною юрисдикцією підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.05.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Разом з позовом, представником позивача було надано до суду клопотання про витребування доказів, в якому представник просить суд витребувати з належного органу РАЦС Міністерства юстиції України відомості про підстави внесення даних про батька дитини ОСОБА_4 до актового запису про народження №556 від 03.07.2013 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі.

В обґрунтування позову представник позивача посилався, що вказаний доказ є необхідним для доведення що відомості про позивача, як батька малолітньої дитини внесені до актового запису про народження дитини на підставі положень ст. 13 СК України.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.12.2023 року вказане клопотання задоволено та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30Б) інформацію чи наявний у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відомості та актовий запис №556, складений 03.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Севастополі про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо так, то надати до суду належним чином відповідний витяг (Повний витяг) з відповідного Актового запису, з зазначенням підстав внесення даних про батька дитини.

29.12.2023 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) витребувані судом документи.

14.03.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні по суті.

До судового засідання призначеного на 21.05.2024 року з`явилась представник позивача, яка підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити.

Відповідач та третя особа до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

18.04.2024 року до суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачка про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву, про дату, час і місце проведення судового засідання вважається належним чином повідомленою у відповідності до положень ч.11 ст. 128 ЦПК України, з урахуванням того, що у відповідності до листа Національної сервісної служби України від 08.05.2023 року за №0000-0501-4/2613-2023/19655 ОСОБА_3 не значиться на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо-переміщених осіб, а за наявною адресою місця реєстрації відповідачки: АДРЕСА_1 , АТ «Укрпошта» не здійснюється доставлення поштової кореспонденції, оскільки дана територія України належить до тимчасово окупованої території України.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного, враховуючи думку сторони позивача, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 21.05.2024 року за наявною явкою учасників справи, на підставі наявних документів в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, на ім`я якого 09 жовтня 2012 року Гагарінським РВ УДМС України в місті Севастополі видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що у відповідності до наданої до суду корпії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Севастополь народився ОСОБА_4 , про що 03.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі складено актовий запис №556. У свідоцтві про народження зазначена інформація про батьків дитини: матір ОСОБА_3 , батько ОСОБА_5 .

Згідно з витребуваним судом Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №38 від 25.12.2023 року, актовий запис №556, складений 03.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі за наслідком проведеної державної реєстрації народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У даному актовому записі в графі відомості про матір зазначено інформацію про особу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка України.

В графі відомості про батька зазначено інформацію про особу ОСОБА_5 , відомості про що внесені на підставі заяви матері№44 від 03.07.2013 року, а саме у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України.

Також позивачем надано до суду копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 22.06.2010 року Ленінським РВ УМВС України в місті Севастополі, на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до якого підтверджено , що матір малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України.

Позивач стверджує, що він з ОСОБА_3 станом на час народження дитини в зареєстрованому шлюбі не перебував, однак є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком чого бажає визнати своє батьківство відносно малолітнього сина.

Отже, предметом позову у даній справі є вимоги про визнання батьківства позивача відносно дитини народженої жінкою, яка не перебувала у зареєстрованому шлюбі, а відомості про батька дитини внесені на підставі ч.1 ст. 135 СК України.

Відповідні правовідносини врегульовані положеннями Глави 12 Розділу 3 Сімейного Кодексу України (далі СК України).

Частиною 1 статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що при вирішенні спору про визнання батьківства слід приділяти особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Так відповідно до положень п. 7, 8 ст. 7 СК України, законодавець визначив, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної ради № 789-XII від 27.02.91 , в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

За змістом положень ЦПК України:

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.3 і 4 ст.12 ЦПК України);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази,що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

- обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази,що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

- достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, право особи на звернення до суду є безумовним правом особи, однак законодавством поєднано з відповідними процесуальними обов`язками зокрема позивача з доведення належними доказами обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Так, суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних належних доказів на підтвердження викладених в обґрунтування позову доводів, що він є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо наданих стороною позивача в якості доказів на підтвердження батьківства малолітньої дитини: копії потворного свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , яке видано 24.12.2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції в місті Севастополі про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та копії свідоцтва про визнання батьківства серії НОМЕР_6 , яке видано 17.12.2020 року відділом записів актів цивільного стану гагарінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд вважає неналежними, необґрунтованими та безпідставними.

Надаючи оцінку вказаним копіям свідоцтв, суд зазначає, що як вбачається, останні видані органами, які створені у непередбачений законодавством України спосіб та розташовані на тимчасово окупованій території України.

Крім того, у відповідності до копії потворного свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , вбачається, що ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю якого значиться ОСОБА_3 , громадянка України, а батьком - ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації.

Поряд з цим, як вже встановлено, в даній справі позивачем є ОСОБА_1 , громадянин України, яким заявлені вимоги стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в актовому записі про народження якого відомості про батька ОСОБА_5 , внесені на підставі ч.1 ст. 135 СК України.

Доказів, що позивач в даній справі - ОСОБА_1 , громадянин України, та зазначена особа у копії потворного свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , - ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, є однією тієї ж самою особою, матеріали справи не містять.

Щодо копії свідоцтва про визнання батьківства серії НОМЕР_6 , яке видано 17.12.2020 року відділом записів актів цивільного стану Гагарінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд зазначає, що у вказаному свідоцтві громадянин яким визнано батьківство є ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, а матір`ю дитини відносно якої встановлено батьківство є ОСОБА_6 , громадянка Російської Федерації.

Доказів, що позивач в даній справі - ОСОБА_1 , громадянин України, та зазначена особа у копії свідоцтва про визнання батьківства серії НОМЕР_6 , - ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, є однією тієї ж самою особою, не надано. Як і не надано позивачем доказів, що ОСОБА_3 , громадянка України, яка зазначена як матір малолітнього ОСОБА_4 у актовому записі про народження дитини №556 від 03.07.2013 року, та ОСОБА_6 , громадянка Російської Федерації, зазначена у копії свідоцтва про визнання батьківства серії НОМЕР_6 , як матір ОСОБА_4 , є однією тією ж особою.

За наслідком чого, суд вважає вказані докази неналежними та безпідставними, такими, що жодним чином не підтверджують батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, відносно малолітнього - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком державної реєстрації народження якого було складено актовий запис №556 від 03.07.2013 року.

Одночасно судом приймається, що вказані доводи не були визнані під час розгляду справи і матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу на те, що засобами доказування у цивільному процесі є письмові речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Розгляд справи по суті відбувається в судовому засіданні під час якого суд повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів, суд заслуховує вступне слово учасників справи, в якому вони в усній формі викладають зміст та підстави своїх вимог і заперечень щодо предмета позову, надають необхідні пояснення щодо них, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує докази, якими вони обґрунтовуються.

При цьому, відповідно до положень ст. 234 ЦПК України, сторони у справі за їх згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 230-232 цього Кодексу, якщо вони заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто.

Як вбачається, позивач не скористався своїм правом на прийняття участі під час розгляду справи, представництво якого здійснювалось адвокатом. Також від сторони позивача не надходило жодних клопотань, у тому числі стосовно витребування будь-яких доказів, допиту свідків, у тому числі допиту позивача та відповідача в якості свідків, відповідальність за неправдивість яких встановлена законом.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 18 лютого 2021 року по справі №569/13821/18, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання.

Однак, до матеріалів справи не долучено будь яких доказів, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 , а навпаки позивачем у позові визнано, що останні не мешкали однією сім`єю.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти російської федерації», заява № 3451/05, § 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, хоча й підлягає оцінці з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21, зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

В ході розгляду справи, судом було роз`яснено стороні позивача, які обставини входять до предмета доказування у даному спорі, та якими доказами вони доводяться.

Однак, позивачем, представництво якого здійснювалось фаховим адвокатом, не заявлялось у тому числі і клопотань про призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, як і не підтверджено можливість забезпечення малолітньої дитини до експертної установи для проведення відповідного дослідження.

Одночасно судом приймається, що у відповідності до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За наслідком чого, суд зазначає, що позивачем по справі не доведено належними доказами, у тому числі висновком судової молекулярно-генетичної експертизи, факт біологічного батьківства відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства, є необґрунтованим, за наслідком чого задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем під час розгляду справи відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 12, 13, 76-82, 89, 102-104, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65101, м. Одеса, вул. Інглезі, 5), про визнання батьківства відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.05.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.