ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9452/22Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/11/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_2 ,

представника позивачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 607/9452/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дата складення повного тексту судового рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що з 04 травня 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2014 року.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 23 липня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.099 га, що розташована на території села Біла, Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. В подальшому вказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :02:001:1746.

За час спільного проживання сторонами у справі за спільні кошти було збудовано житловий будинок, технічна готовність якого становила 83%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.099 га з кадастровим номером :02:001:1746.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі №607/14933/15-ц визнано спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, які були використані при будівництві будинку по АДРЕСА_1 , та виділено позивачці тамбур 2-1, коридор 2-2а, коридор 3-1, вітальню 3-2, кімнату 3-3, кімнату 3-4, кладову 3-5, санвузол 3-6, коридор 1-2, підвал 1-3, кладову 1-4, кладову 1-5, 1/2 септика С, сходи Сх, 1/2 вимощення І, вхід в підвал 1-1. Пояснює, що на даний час нею виконано всі будівельні роботи щодо закінчення будівництва частини вказаного житлового будинку. Право власності на незавершене будівництво житлового будинку готовністю 83% зареєстроване за нею, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із не досягненням згоди з відповідачем щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1746, на якій розташований зазначений об`єкт незавершеного будівництва, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про поділ земельної ділянки та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, справа № 607/10632/19. За зазначеною позовною заявою постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що житловий будинок не введено в експлуатацію та відсутні правовстановлюючі документи на нього.

Вказує, що на даний час у ст.120 ЗК України внесені зміни, які, зокрема, передбачають у разі набуття права власності на об`єкт незавершеного будівництва також перехід права власності на земельну ділянку. Крім цього, вказує, що в липні 2022 року позивачка отримала правовстановлюючі документи на спірний об`єкт незавершеного будівництва. Таким чином, змінились підстави її позовних вимог, що викладаються нею у цій позовній заяві.

Зазначає, що вона є власником 1/2 частки об`єкта нерухомості - незавершеного будівництва житлового будинку, технічною готовністю 83%, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а тому до неї переходить право власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований даний об`єкт незавершеного будівництва.

У зв`язку з наведеним просила суд:

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га кадастровий номер :02:001:1746, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га кадастровий номер :02:001:1746, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати у справі покладено на позивачку.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року виправлено описку в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року та виправлено кадастровий номер земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, замість помилкового «612580700:02:001:1746» вказано правильний номер «:02:001:1746».

Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 травня 1995 року по 15 вересня 2014 року. Згідно договору дарування земельної ділянки від 23 липня 2008 року ОСОБА_7 (батько відповідача) подарував, а ОСОБА_1 (відповідач) прийняв в дар належну ОСОБА_7 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.099 га, що розташована на території села Біла Білецької сільської ради Тернопільського району, яку позивачка просить поділити як спільно нажите із відповідачем. Зазначає, що даний договір є дійсним і ніким не оспорюваний з 2008 року, що не заперечується позивачкою.

На думку апелянта, заявлені позовні вимоги призведуть до порушення його права власності, адже земельна ділянка є особистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Крім того, на момент винесення оскаржуваного судового рішення спірне майно не належало ОСОБА_1 , оскільки останній його відчужив Мамулі ОСОБА_8 згідно договору дарування від 20 вересня 2022 року. Судом не з`ясовано відомості про право власності на момент прийняття спірного рішення.

Також вказує, що згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначає, що у серпні 2015 року між сторонами виник спір про поділ майна подружжя. Наведені обставини встановлені у рішенні Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі № 607/14933/15-ц. На думку апелянта, вищезазначені обставини справи щодо часу виникнення спору про спільно нажите майно не підлягають додатковому доказуванню. Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення із позовом до суду про поділ спільного майна подружжя.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

08 травня 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачки адвоката Будза Тараса Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка перебуває у його особистій приватній власності не може бути прийнято до уваги, оскільки після реєстрації за позивачкою права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на цій земельній ділянці, в силу ст.377 ЦК України та статті 120 ЗК України, ОСОБА_6 також набула права власності на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва.

Звертає увагу, що строк позовної давності у даній справі не пропущений, оскільки його перебіг було перервано в зв`язку із поданням в червні 2019 року позовної заяви у справі №607/10632/19. Рішення суду в даній справі набрало законної сили 16 грудня 2021 року, а тому саме з вказаної дати перебіг строку позовної давності розпочався знову.

Також зазначає, що право власності на незавершене будівництво житлового будинку готовністю 83% зареєстроване за нею (позивачкою) лише 01 липня 2022 року, а тому з цього часу у позивачки виникло право на визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт незавершеного будівництва.

Крім того, земельна ділянка площею 0.0990 га, яка є предметом даного позову, була відчужена відповідачем в ході розгляду справи, що свідчить про недобросовісну поведінку та зловживанням правами.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Світлик Олег Мирославович апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник позивачки ОСОБА_6 адвокат Будз Тарас Васильович, проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

З 04 травня 1995 року позивачка ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 вересня 2014 року, справа 607/9964/14-ц (а.с.11).

Згідно договору дарування від 23 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №7475, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар належну ОСОБА_7 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.099 га, що розташована на території села Біла Білецької сільської ради Тернопільського району (а.с.26-27).

Сторонами визнано той факт, що в подальшому вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:001:1746.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі № 607/14933/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 лютого 2017 року скасовано в частині відмови позовних вимог ОСОБА_9 про поділ спільного майна шляхом визнання будівельних матеріалів, які були використанні при будівництві будинку по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та виділення у власність ОСОБА_9 будівельних матеріалів, які були використанні при будівництві верхнього, цокольного поверхів. В цій частині постановлено нове рішення, яким визнано будівельні матеріали, що використані для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 як незавершеного будівництва, спільним майном подружжя.

Проведено реальний поділ незавершеного будівництва будинку по АДРЕСА_1 , виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 74.4 кв.м, другому співвласнику ОСОБА_9 виділено 125.4 кв.м.

Зокрема, вказаним рішенням апеляційного суду проведено реальний поділ незавершеного будівництва будинку по АДРЕСА_1 , виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 :

2-2б - коридор 7.6 кв.м. варт. 76354 грн;

2-3 - вітальня 21.3 кв.м. варт. 213992 грн;

2-4 кімната 19.2 кв.м. варт. 214326 грн;

2-5 - кухня-їдальня 17.9 кв.м. варт. 189768 грн;

2-6 - санвузол 8.4 кв.м. варт. 89079 грн;

Разом по житловому будинку 74.4 кв.м. варт.783519 грн.

С 1/2 септика вартістю 4237.5 грн.

I 1/2 вимощення вартістю 320 грн.

Разом по С, I - 4558 грн.

Разом по одному із співвласників 74.4 кв.м., 788076.5 грн., 99.9 кв.м., 799500 грн, відступ від ідеальних часток 37/100 , 49/100 менша за належну частку на 11423.5 грн.

Другому співвласнику ОСОБА_6 виділено:

2-1 тамбур 4.3 кв.м. варт. 26863 грн;

2-2а коридор 7.4 кв.м. варт.74344 грн;

3-1 коридор 15.4 кв.м. варт.79223 грн;

3-2 вітальня 20.9 кв.м. варт.107516 грн;

3-3 кімната 13.9 кв.м. варт. 71506 грн;

3-4 кімната 18.7 кв.м. варт. 96199 грн;

3-5 кладова 2.8 кв.м. варт.12964 грн;

3-6 санвузол 7.4 кв.м. варт. 34261 грн.;

1-2 коридор 5.7 кв.м. варт. 53949 грн;

1-3 підвал 4.2 кв.м. варт. 33789 грн;

1-4 кладова 13.0 кв.м. варт.123042 грн;

1-5 кладова 8.8 кв.м. варт.74961 грн;

Разом по житловому будинку 122.5 кв.м. вартістю 788617 грн.

С 1/2 септика варт. 4237.5 грн;

Сх Сходи вартістю 2079 грн;

I вимощення вартістю 320 грн;

1-1 вхід в підвал 2.9 кв.м. варт.15670 грн.

Разом по С, СХ, I вх. пд. вартістю 22307 грн.

Разом по другому із співвласників 125.4 кв.м., 810923.50 грн, 99.9 кв.м. варт. 799500 грн., відступ від ідеальних часток 63/10 кв.м., 51/100 більша за належну частину на 11423.50 грн. (а.с.12-17).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 08 травня 2018 року Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вбачається, що ОСОБА_9 змінила прізвище на Подолян (а.с.10).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 липня 2022 року, індексний номер витягу 304337717, право власності на незавершене будівництво житлового будинку готовністю 83% по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_6 01 липня 2022 року (а.с.25).

Згідно договору дарування, посвідченого 20 вересня 2022 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є., зареєстрованого в реєстрі за №638, ОСОБА_1 подарував (передав безоплатно у власність), а ОСОБА_8 прийняла в дар (прийняла безоплатно у власність) належні ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , процент готовності якого становить 83%, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.099 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:1746.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав від 24 березня 2023 року земельна ділянка із кадастровим номером :02:001:1746 площею 0.099 га на праві власності належить ОСОБА_8 на підставі договору дарування №638 від 20 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Будз Н.Є. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Будз Н.Є., індексний номер: 64864806 від 20 вересня 2022 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року, справа № 607/6215/23, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, визнано недійсним договір дарування від 20 вересня 2022 року, реєстраційний номер 638, посвідчений ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, в частині дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку), загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:1746.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2022 року, індексний номер 64864806, номер відомостей про речове право: 47910342, про реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на земельну ділянку, загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:1746.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як було належним чином встановлено судом першої інстанції, рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі №607/14933/15-ц будівельні матеріали, що використані для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 як незавершеного будівництва, визнано спільним майном подружжя та проведено реальний поділ вказаного незавершеного будівництва будинку, виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 74.4 кв.м, а другому співвласнику ОСОБА_9 125.4 кв.м.

Вказане рішення набрало законної сили та було залишене без змін постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року.

Тобто, у 2017 році згідно рішення суду позивачка стала власником частини незавершеного будівництва житлового будинку та зареєструвала право власності на вказане майно 01 липня 2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, до врегулювання спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (набуття позивачкою права власності на частину незавершеного будівництва житлового будинку), тобто, станом на 16 травня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частинами першою та четвертою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на 16 травня 2017 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №750/11106/15-ц (провадження № 61-8171св18) зазначив, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного із подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком, спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18)).

Аналогічні висновки щодо переходу права власності на земельну ділянку до особи у разі набуття у власність житлового будинку містяться в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18), від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18), від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 16 листопада 2022 року у справі № 127/11015/21 (провадження № 61-4122св22).

Такого ж висновку Верховний Суд дійшов і у своїй постанові від 12 липня 2023 року у справі №607/198/22, про що також вказав в оскаржуваному рішенні і суд першої інстанції.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до Класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15 березня 2006 року №461, незавершене будівництво це об`єкти, які розпочаті будівництвом і не прийняті в експлуатацію, включаючи законсервовані об`єкти. Об`єкти незавершеного будівництва знаходяться на земельній ділянці і переміщення їх неможливе без їх знецінення. Таким чином, можна зробити висновок, що об`єкти незавершеного будівництва варто віднести до нерухомих речей. Такий висновок підтверджується також і наказом Фонду державного майна України від 15 березня 2006 року №461, за яким до групи нерухомого майна відносять будівлі, інженерні споруди, земельні ділянки, незавершене будівництво та інше майно, на яке поширюється режим нерухомої речі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року, крім визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя, фактично проведено реальний поділ незавершеного будівництва житлового будинку з виділенням сторонам конкретних приміщень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що хоча в редакції ст.120 ЗК України станом на 16 травня 2017 року дату набуття позивачкою права власності на об`єкт незавершеного будівництва (його частину), була відсутня норма, яка передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки) у разі набуття права власності на частину об`єкта саме незавершеного будівництва, однак, з огляду на наведені вище норми закону, а також сформовану практику Верховного Суду, права позивачки підлягають захисту як співвласника незавершеного будівництва житлового будинку (нерухомого майна).

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах КЦС у складі Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 686/9580/16-ц; від 26 травня 2021 року у справі № 648/3137/15-ц; від 17 червня 2022 у справі № 663/2343/19.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_1 за час шлюбу на підставі договору дарування та є його особистою власністю. Однак, оскільки ОСОБА_6 в порядку поділу майна подружжя на підставі рішення суду набула частку незавершеного будівництвом житлового будинку, відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України в неї виникло право спільної власності в рівних частках з ОСОБА_1 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га, кадастровий номер 612580700:02:001:1746, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщене нерухоме майно позивачки.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що у зв`язку з визнанням за позивачкою права власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 слід визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га, кадастровий номер :02:001:1746, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщений житловий будинок позивача.

Доводи апелянта про те, що на момент винесення оскаржуваного судового рішення земельна ділянка (предмет даного позову) не належала відповідачу, колегія суддів відхиляє, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року, справа № 607/6215/23, яке набрало законної сили 01 квітня 2024 року, визнано недійсним договір дарування від 20 вересня 2022 року.

Також, апеляційний суд зазначає, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року відкрито провадження у даній справі, предметом якої є земельна ділянка площею 0.0990 га, кадастровий номер :02:001:1746.

Відповідач ОСОБА_1 30 серпня 2022 року на адресу місцевого суду надіслав відзив на позовну заяву.

Однак, згідно договору дарування від 20 вересня 2022 року №638, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_8 спірну земельну ділянку.

Згідно частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно пункту 1 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи наведене, відчуження відповідачем в ході розгляду даної справи спірної земельної ділянки, яка є предметом розгляду даної справи, колегія суддів розцінює як зловживання ним процесуальними правами, що призвело до затягування розгляду цивільної справи понад 1 (один) рік.

Щодо твердження ОСОБА_1 про пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч.2 та 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із не досягненням згоди з ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1746, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на якій розташований зазначений об`єкт незавершеного будівництва, ОСОБА_6 в червні 2019 року звернулась до суду з позовом про поділ земельної ділянки та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки (справа №607/10632/19).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року вказаний позов ОСОБА_6 було задоволено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 серпня 2021 року було скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_6 було відмовлено з тих підстав, що житловий будинок не введено в експлуатацію та відсутні правовстановлюючі документи на нього.

Таким чином, строк позовної давності щодо вимог ОСОБА_6 про поділ спірної земельної ділянки було перервано в зв`язку із пред`явленням позову в червні 2019 року та його перебіг почався спочатку з 16 грудня 2021 року - після набрання чинності рішення суду у справі №607/10632/19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 не пропустила строк позовної давності при пред`явленні своїх позовних вимог про поділ спірної земельної ділянки у даній справі.

Також колегія суддів зазначає, що Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна, який на ній розміщено» №1720-ІХ від 08 вересня 2021 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості» №1174-ІХ від 02 лютого 2021 року, внесено зміни до Цивільного та Земельного кодексів України, відповідно до яких разом з правом власності на об`єкт незавершеного будівництва відбувається перехід права власності на земельну ділянку, на якій він розташований.

01 липня 2022 року ОСОБА_6 Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію зареєструвала право власності на незавершене будівництво житлового будинку готовністю 83% по АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 15 липня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак