Справа № 443/933/18 Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І.
Провадження № 22-ц/811/2077/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на майно, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно, та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 , як члена колишнього колгоспного двору.

В обґрунтування заявленого позову покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої входив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 23 листопада 1989 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9 .

Згідно витягу з погосподарської книги села Любша, за період з 1986 року по 1990 року у вказаному домогосподарстві були зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернулася 28 липня 1989 року, вибула 11 грудня 1990 року; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повернувся 28 липня 1989 року, вибув 10 жовтня1989 року.

Зазначала, що у відповідності до заповіту, посвідченого виконкомом Любшанської сільської ради, ОСОБА_9 на випадок своєї смерті, все своє майно заповів позивачці.

11 квітня 2018 року вона звернулася до приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті дідуся ОСОБА_9 , однак нотаріус відмовив у його видачі, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що належав померлому і є спадковим майном.

19 липня 2018 року відповідач ОСОБА_7 подала відзив на позовну заяву, у якому із врахуванням письмових пояснень просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, однак таке формулювання позивача не відповідає суті правовідносин, оскільки спадкування за заповітом можливе тільки щодо майна спадкодавця, а оскільки спірне майно належить до суспільної групи колгоспний двір, тому спадкодавець міг передати в спадок лише половину своєї 1/5 частини майна, що становить 0,1 частка або 10% усього майна колгоспного двору.

Крім того зазначала, що згідно довідки Любшанської сільської ради від 18 липня 2018 року №260 за період з 1986 року по 1990 року були зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернулася 28 липня 1989 року, вибула 11 грудня 1990 року; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повернувся 28 липня 1989 року, вибув 10 жовтня 1989 року, у зв`язку з чим визнання права власності на 2/3 частин будинку за позивачем є неможливим, оскільки із зменшенням кількості членів колгоспного двору (в порівнянні із доданими позивачем документами) збільшуються частки у майні, таким чином кожному належало б по частки майна (25%).

05 лютого 2021 року ОСОБА_11 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права на частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 23 листопада 1989 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9 . Згідно довідки Любшанської сільської ради від 18 липня 2018 року №260 вказане будинковолодіння рахується за ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_8 . Стверджує, що має право на обов`язкову частку у майні колгоспного двору у відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно з якими положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні, як член цього двору.

05 лютого 2021 року ОСОБА_8 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права на частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 . Зустрічний позов мотивував тим, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 23 листопада 1989 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9 .

Згідно довідки Любшанської сільської ради від 18 липня 2018 року №260 вказане будинковолодіння рахується за ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_8 . Стверджує, що має право на обов`язкову частку у майні колгоспного двору у відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно з якими положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні, як член цього двору.

Крім того, ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом (справа №443/1245/18), в якому із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати за нею право власності на 37,5 % частки спадкового майна в порядку спадкування за законом, яке складається із житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, згідно технічного паспорту від 16 травня 2018 року, що розташований у АДРЕСА_1 , залишити за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 право власності по майна колгоспного двору, яке складається із житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, згідно технічного паспорту від 16 травня 2018 року, що розташований у АДРЕСА_1 , залишити за ОСОБА_3 право власності на 12,5% майна колгоспного двору, яке складається із житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, згідно технічного паспорту від 16 травня 2018 року, що розташований у АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову покликалася на те, що житловий будинок з приналежними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 23 листопада 1989 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_9 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з приналежними спорудами по АДРЕСА_1 . Ще за життя ОСОБА_9 27 березня 1998 року залишив заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповів онучці ОСОБА_12 . Згідно виписки з книги обліку зареєстрованих осіб за період 1986-1990 років та довідки №260 від 18 липня 2018 року Любшанської сільської ради у будинку АДРЕСА_1 за період з 1986 по 1990 рік були зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернулася 28 липня 1989 року, вибула 11 грудня 1990 року; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повернувся 28 липня 1989 року, вибув 10 жовтня 1989 року. З огляду на наведені дані та зменшення кількості членів колгоспного двору збільшуються частки у майні, таким чином кожному належало б по частки майна (25%).

Зазначала, що враховуючи ту обставину, що від померлого спадкодавця її чоловіка ОСОБА_9 вона, як непрацездатна дружина успадковує половину його частки, тобто 12,5% майна. Відтак, загальна частка спадкового майна, що є предметом спадкування і щодо якого вона є спадкоємцем першої черги, складає 37,5% усього майна колгоспного двору.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на майно задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно задоволено.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 11/48 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 12/48 (1/4) частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 12/48 (1/4) частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 13/48 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_5 (особи яка не брала участі у справі) ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 27 січня 1962 року, виданого Любшанською сільською радою Жидачівського району Львівської області (актовий запис № 3).

Вказує, що у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_13 змінила прізвище на шлюбне Майкут, що підтверджується доданим до апеляційної скарги свідоцтвом про укладення шлюбу.

Зазначає, що відповідно до складеного заповіту від 04 січня 2024р ОСОБА_7 заповіла все своє майно своїй доньці ОСОБА_5 , у зв`язку із чим ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса ГивельГ.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 та заведення спадкової справи.

Стверджує, що відповідно до Витягу № 75489713 про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкова справа № 71872051 зареєстрована 19 січня 2024 року та зв`язку із прийняттям спадщини виявилося за необхідним зареєструвати право власності на частину житлового будинку за моєю матір`ю ОСОБА_7 .

Зазначає, що розмір частки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у майні колгоспного двору - будинковолодінні в АДРЕСА_1 визначені неправильно.

Відповідно до виписки з книги обліку зареєстрованих осіб за період 1986-1990 років та довідки №260 від 18 липня 2018 року Любщанської сільської ради у будинку АДРЕСА_1 за період з 1986 по 1990 рік були зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Власником даного житлового будинку був ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи із рівності часток кожному належало б по частки майна.

ОСОБА_9 був чоловіком ОСОБА_7

27 березня 1998 року ОСОБА_9 склав заповіт, яким усе своє майно заповів онучці ОСОБА_14 .

Таким чином від померлого спадкодавця, ОСОБА_7 , як його непрацездатна дружина, успадковує половину його частки, тобто 1/8 частку усього житлового будинку (або 12,5%).

Після смерті голови колгоспного двору ОСОБА_9 , його частку (1/4 усього майна) стала предметом спадкування, з якого половина (1/8 частка будинку або 12,5 %) належить ОСОБА_7 незалежно від заповіту померлого.

Інші дві частки по 1/4 нерухомого майна (крім ОСОБА_7 ) належать іншим членам колгоспного двору: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В цій частині судом правомірно визначено за ОСОБА_15 ( ОСОБА_10 ) І.І. та ОСОБА_8 право власності кожному на 12/48 (1/4 або 25%) частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Оскільки після смерті чоловіка ОСОБА_7 - ОСОБА_9 відкрилася спадщина на половину частки (1/8 або 12,5% усього будинку) майна спадкодавця у майні колгоспного двору, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а тому в порядку ст.1241 ЦК законним спадкоємцем першої черги залишилася його дружина ОСОБА_7 .

Крім того, ОСОБА_7 належить (25%) частки майна як члену колгоспного двору .

Таким чином, майно, що підлягає визнанню за ОСОБА_7 складає майна або 25% (як члена двору) + половина частки з (1/8 або 12,5% як спадок), та в сукупності становить 3/8 частки житлового будинку, або 37,5%.

Натомість суд неправомірно визнав за ОСОБА_3 право власності на 11/48 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , як спадкоємиці, відповідно до складеного заповіту після смерті ОСОБА_9 належить половина частки спадкового майна (1/8 частина будинку або 12,5%).

Також зазначає, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 .

Відповідно до складеного заповіту від 04 січня 2024 року ОСОБА_16 заповіла все своє майно своїй донці ОСОБА_5 .

Просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2021 року скасувати частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення яким:

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/ або 12,5 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_7 право власності на 3/8 або 37,5% частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Гивель В.П. подав відзив на апеляційну скаргу у якій зазначив, щосудом першої інстанції правомірно розділено всі частки між сторонами, включаючи й виділення обов?язкової частки ОСОБА_7 .

Зазначав, що у ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було п`ятеро дітей, а тому при розрахунку обов?язкової частки у спадщині суд першої інстанції визначив шістьох спадкоємців за законом (п?ять дітей і дружина), які мають право на спадщину за законом, тобто виходячи із 1/6 частини спадкового майна (1/4 частки у майні колгоспного двору).

Судом першої інстанції встановлено і те, що ОСОБА_7 на момент смерті свого чоловіка - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 , була непрацездатною постійно проживала разом із ним, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов?язкова частка), а саме половину від 1/6 частини, що становить 1/12 частки спадкового майна.

Наведений розрахунок обов?язкової частки у спадщині узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N? 7 "Про судову практику у справах про спадкування", в якому судам роз`яснено, що "при визначенні розміру обов?язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги".

Також, судом першої інстанції, при розрахунку обов?язкової частки у спадщині було враховано і правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 листопада 2021 року по справі N?61-19499 св. 19, у відповідності до якої "при вирахуванні розміру обов?язкової частки припускається, що заповіту взагалі немає, а відтак враховуються частки усіх без винятку спадкоємців, які були б закликані до спадкування, у тому числі спадкоємців за правом представлення на частку їх рідних, які б мали бути спадкоємцями за законом, але померли до часу відкриття спадщини. При цьому наступне «відпадіння» таких спадкоємців зі складу спадкових відносин (смерть, відмова від прийняття спадщини - якщо не уся спадщина була охоплена заповітом, усунення від права на спадкування, неможливість прийняття спадщини у зв?язку з позбавленням їх права на спадкування) жодним чином не виливає на порядок вирахування обов?язкової частки. Головне, щоб на час відкриття спадщини ці особи були живими і вони входили до відповідної черги спадкоємців за законом, в тому числі мали право на спадкування за правом спадкового представлення. Отже, при обчисленні розміру обов?язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом",

Таким чином покійна ОСОБА_7 мала право на 1/12 частки у майні колгоспного двору в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 (1/48 частка у майні колгоспного двору) та 12/48 частки як член колгоспного двору, а в цілому на 13/48 частки у майні колгоспного двору (1/48 +12/48=13/48).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_6 , виданим Любшанською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 28 квітня 2006 року (Т.1 а.с.8).

Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 23 листопада 1989 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9 (Т.1 а.с. 7).

Згідно інформації, наданої Любшанською сільською радою листом №260 від 18 липня 2018, по даних витягу з погосподарської книги села Любша у будинку АДРЕСА_1 за період з 1986 року по 1990 року та період 1991 року по 1995 року були зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернулася 28 липня 1989 року, вибула 11 грудня 1990 року; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повернувся 28 липня 1989 року, вибув 10 жовтня 1989 року (Т.1 а.с.84). Даний факт сторонами визнається.

При цьому, вказані відомості підтверджуються копією виписки з книги обліку зареєстрованих осіб у будинку АДРЕСА_1 (Т.2 а.с.53).

За життя ОСОБА_9 було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Любшанської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 27, згідно якого останній заповів усе своє майно своїй внучці ОСОБА_17 (Том. 1 а.с.11-12).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,серії НОМЕР_7 виданого повторно, її батьками є ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (Т.1 а.с.18).

Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_8 , 02 вересня 2014 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1 а.с.21).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_14 серії НОМЕР_9 виданого повторно, її батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (Т.1 а.с.16).

Як видно із свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_10 , ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_14 змінила прізвище, ім`я та по-батькові на ОСОБА_6 (Т.1 а.с.15).

Також, із матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_9 видно, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті зверталась ОСОБА_3 (Т.1 а.с.100).

Постановою приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Гивель Г.М. від 11 квітня 2018 року №08/02-14 (Т.1 а.с.14) ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її дідуся ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що зняходяться в АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_11 виданого повторно, її батьками є ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (Т.2 а.с.47).

Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_12 виданого повторно, 14 лютого 1953 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_26 (Т.1 а.с.48).

Листом-відповіддю приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Мазур О.Я. від 13 липня 2018 року №22/0-24 (Т.2 а.с.12) ОСОБА_7 відмовлено у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з тим, що померлий не був останнім членом колгоспного двору, а також відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинок.

Згідно довідки Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області №678 від 07 листопада 2018 року, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із дружиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народили та виховали п`ятьох дітей: син ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_16 ; син ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_17 ; дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_18 ; син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_14 ; дочка ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (Т.1 а.с.58).

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Крім того, з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно ч.1 ст.120 та ст.123 ЦК УРСР, чинних на момент виникнення права власності на майно колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Приписами ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягають , зокрема право власності на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством (ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Як встановлено судом сторони у справі позбавлені права у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у них відсутній оригінал правовстановлюючого документа на це майно та нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у майні колгоспного двору, зокрема у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, та тим, що померлий ОСОБА_9 не був останнім членом колгоспного двору.

Оскільки, сторони позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса та зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, вимоги про визнання за ними права власності на майно є обґрунтованими.

Визначаючи частки членів колгоспного двору у майні, у тому числі і в порядку спадкування, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із рівності часток усіх його членів станом на 15 квітня 1991 року.

Таким чином, з врахуванням інформації, наданої Любшанською сільською радою від 25 липня 2018р, про щодо зареєстрованих осіб у будинку АДРЕСА_1 за даними погосподарської книги села Любша, вказане будинковолодіння належало ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в рівних частинах, тобто по 1/4.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

При вирахуванні розміру обов`язкової частки припускається, що заповіту взагалі немає, а відтак враховуються частки усіх без винятку спадкоємців, які були б закликані до спадкування, у тому числі спадкоємців за правом представлення на частку їх рідних, які б мали бути спадкоємцями за законом, але померли до часу відкриття спадщини. При цьому наступне «відпадіння» таких спадкоємців зі складу спадкових відносин (смерть, відмова від прийняття спадщини - якщо не уся спадщина була охоплена заповітом, усунення від права на спадкування, неможливість прийняття спадщини у зв`язку з позбавленням їх права на спадкування) жодним чином не впливає на порядок вирахування обов`язкової частки. Головне, щоб на час відкриття спадщини ці особи були живими і вони входили до відповідної черги спадкоємців за законом, в тому числі мали право на спадкування за правом спадкового представлення. Отже, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

(Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 25 листопада 2021р по справі №61-19499 св 19).

Відповідно до довідки Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області №678 від 07 листопада 2018 року, у ОСОБА_27 та ОСОБА_7 було п`ятеро дітей, а тому суд при розрахунку обов`язкової частки у спадщині правильно визначив шістьох спадкоємців за законом (п`ять дітей і дружина), які мають право на спадщину за законом, тобто виходячи із 1/6 частини спадкового майна (1/4 частки у майні колгоспного двору).

Як встановлено судом, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , на момент смерті свого чоловіка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була непрацездатною постійно проживала разом із ним, а тому відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), а саме половину від 1/6 частини, що становить 1/12 частки спадкового майна.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 має право на 1/12 частки у майна колгоспного двору в порядку спадкування після смерті ОСОБА_27 (1/48 частка у майні колгоспного двору) та 12/48 частки як член колгоспного двору, а в цілому на 13/48 частки у майні колгоспного двору (1/48 +12/48 = 13/48).

Так як будь-яких інших спадкоємців після смерті ОСОБА_9 , які мають право на обов`язкову частку у спадщині не було, то частка ОСОБА_3 у спадковому майні становитиме 11/48.

Отже судом першої інстанції правильно розділено всі частки між членами колгоспного двору, включаючи й виділення обов`язкової частки ОСОБА_7 .

Сама ОСОБА_7 за життя рішення суду першої інстанції не оскаржувала і була згідна з розподілом часток у майні колгоспного двору.

Крім того, оскільки, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 позбавлені можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, їхні вимоги про визнання за ними права власності є обґрунтованими і підлягають до задоволення, а саме за ними суд першої інстанції визнав по 12/48 частки (1/4) у майні колгоспного двору (житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 ).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.