ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1270/24 Справа № 201/8492/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 20 грудня 2016 року вона уклала з адвокатом Колотило А.Д. договір про надання юридичних послуг. Згідно із п. 2.1 Договору, позивачка в день укладення договору сплатила відповідачу гонорар в сумі 63000 грн. та 22000 грн. додатково на транспортні витрати. Загальна сума сплаченого гонорару становила 85000 грн. Факт отримання ОСОБА_1 вказаних грошей підтверджується також аудіозаписом розмови, де відповідач веде розмову про отримані грошові кошти. Відповідно до п. 3.1. Договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання якісно та своєчасно надати послуги позивачу по захисту її прав та інтересів в правоохоронних органах, прокуратурі, судах різних інстанцій, складати та подавати необхідні правові документи. Строк дії договору був визначений з 20 грудня 2016 року по 20 грудня 2017 року. Однак протягом дії вказаного договору ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання, не склав ні одного правового документу, не надав необхідної правової допомоги, не захищав її інтереси ні в прокуратурі, ні в суді, ні в правоохоронних органах. Суму гонорару не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, на її неодноразові звернення щодо повернення грошей не реагує, тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 122624,61 грн., яка складається з 85000 грн. сплачених нею відповідачу за договором про надання юридичних послуг, відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції, станом на 08 червня 2020 року, у розмірі 32959,16 грн. та відсотків з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, станом на 08 червня 2020 року, у розмірі 4665,45 грн., а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2023 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він жодних грошових коштів від позивачки не отримував, підпис на Договорі не його та він не ухилявся від участі в почеркознавчій експертизі. Аудіо-запис не доводить заявлених позовних вимог та не відповідає вимогам ст.100 ЦПК України. В договорі містяться дописки, здійснені позивачкою, та не встановлено строку виникнення прострочення грошового зобов`язання. Позивачкою не доведено понесення витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

17 січня 2024 року позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін. Наголошувала на тому, що її вимоги є доведеним, законними та у повній мірі обґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що згідно договору про надання юридичних послуг, 20 грудня 2016 року між позивачкою та відповідачем - адвокатом Колотило А.Д. укладений договір про надання юридичних послуг.

Згідно із п. 2.1 цього Договору, оплата гонорару адвоката здійснена клієнтом в день укладання договору і склала 63000 грн. та 22000 грн. додатково на транспортні витрати.

Відповідно до п. 3.1. Договору відповідач взяв на себе зобов`язання якісно та своєчасно надати послуги позивачу по захисту її прав та інтересів в правоохоронних органах, прокуратурі, судах різних інстанцій, складати та подавати необхідні правові документи.

Згідно п. 4.1 строк дії Договору визначений з 20 грудня 2016 року по 20 грудня 2017 року.

05 липня 2018 року позивачка зверталася до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області із заявою щодо притягнення відповідача - адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за невиконання умов зазначеного договору про надання правової допомоги.

За результатами проведеної Дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області перевірки фактів, викладених в заяві ОСОБА_2 , 16 серпня 2018 року прийнято рішення №25/ДПВ-18, яким відмовлено в порушення дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 . Підставою відмови в порушення дисциплінарної справи зазначено про недостовірні дані у скарзі, з якими не згоден адвокат ОСОБА_1 , відсутність аудіозапису факту передачі коштів, відсутність розписки про отримання грошових коштів від скаржника.

Не погоджуюсь із рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області від 16 серпня 2018 року №25/ДПВ-18, ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області, третя особа: адвокат Колотило А.Д., про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року, у справі №0440/7155/18, в задоволенні позову ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів Дніпропетровської області, третя особа адвокат Колотило А.Д., про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено. ( том 1, а.с.83.85).

Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалася на те, що на протязі дії вказаного Договору відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не склав ні одного правового документу, не надав необхідної правової допомоги, не захищав інтереси позивачки ні в прокуратурі, ні в суді, ні в правоохоронних органах. Суму гонорару відповідач не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, на неодноразові звернення позивачки щодо повернення грошей відповідач грошові кошти не повертає. Позивачка направила відповідачу претензію з вимогою повернути грошові кошти по невиконаному договору про надання правової допомоги, що підтверджується наданою копією квитанції про направлення рекомендованого листа, однак відповіді позивачка не отримала. При цьому позивачка посилається на аудіозапис, який, на її думку, підтверджує факт отримання відповідачем вказаних грошей.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження наявності правовідносин з відповідачем, як з адвокатом, позивачка надала суду копію Договору про надання юридичних послуг від 20 грудня 2016 року. Заперечуючи проти факту укладання цього договору, відповідач просив призначити судову почеркознавчу експертизу, та це клопотання судом було задоволено і справа двічі направлялася експерту для її проведення. Однак, обидва рази експертизу проведено не було через ненадання відповідачем необхідної кількості зразків свого почерку та підпису для порівняння під час проведення експертизи та несплату відповідачем коштів за експертні послуги, в той час як позивачка на вимогу експерта надала для експертного дослідження оригінал зазначеного договору. У зв`язку із чим, судом враховано вимоги ст.109 ЦПК України. Наданий позивачкою аудіозапис розмови, як доказ сплати нею грошових коштів, суд взяв до уваги, оскільки відповідач, заперечуючи факт отримання ним грошових коштів від позивачки, своїм правом на проведення фоноскопічної (фонетичної) експертизи зазначеного аудіозапису не скористався, його автентичність не спростував, у зв`язку з чим суд прийняв до уваги пояснення позивачки про те, що розмова, зафіксована на цьому аудіозапису, дійсно відбулася між нею та відповідачем, та цей аудіозапис є належним і допустимим доказом факту отримання останнім від позивачки грошових коштів за Договором про надання правової допомоги, укладеним між цими особами.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати фактично наданої послуги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Колегія суддів доходить висновку, що між сторонами був укладений договір про надання юридичних послуг, однак позивачка не довела належними та допустимими доказами факту передання відповідачеві грошових коштів.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Жодних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, які б були оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) позивачкою не надано.

При цьому посилання у договорі про юридичні послуги про оплату послуг адвоката не може бути підставою для задоволення позову, оскільки не підтверджені належними доказами.

Разом з тим, вирішуючи питання про допустимість доказу, наданого позивачкою у вигляді аудіозапису, суд враховує Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України №12 - рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, в якому зазначено наступне. «Згідно з ч. 1, 2 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Стаття 31 Конституції України гарантує кожному таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

Розглядаючи справу Конституційний суд узяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Системний аналіз положень Кодексу та Закону дає підстави стверджувати, що проведення оперативно-розшукових заходів або використання засобів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках та у відповідному процесуальному порядку особами або підрозділами, які уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Недотримання Конституції України та порушення особами, уповноваженими здійснювати оперативно-розшукову діяльність, вимог Кодексу, Закону, інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими.

Також Конституційний Суд України дійшов висновку, що здійснення не уповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь - яких заходів, які віднесені до оперативно-розшукової діяльності (мають ознаки оперативно-розшукової діяльності) порушує не лише законодавчі положення, а конституційні права і свободи людини і громадянина.

Враховуючи вищенаведене, те, що законодавством не передбачено проведення, без попередження про здійснення запису телефонної розмови, аудіофіксування телефонних розмов, то такий аудіозапис не можна вважати таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку.

Як наслідок цього суд не має процесуальної можливості встановити, дослідити і перевірити хто і коли здійснював цей аудіозапис, голоси яких осіб (дикторів) на ньому зафіксовано, чи не вносилися до нього будь-які зміни.

Здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи».

Проте, позивачкою не надано суду доказів попередження та отримання згоди відповідача на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у неї законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наданий позивачкою звукозапис розмови, є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України. Недотримання Конституції України, інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими.

Відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У зв`язку з чим, диск з аудіо-записом наданий позивачкою, та прийнятий до уваги судом першої інстанції, не є допустимим доказом у розумінні вимог ст.78 ЦПК України.

Наданий відповідачем висновок експерта № 15192 від 11 грудня 2023 року, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки він не був предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

При цьому, заперечуючи проти клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи зазначеного висновку експерта, позивачка у судовому засіданні наголосила, що оригінал договору перебуває у неї і не міг бути досліджений експертом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2100 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 100 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 березня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров