Дата документу 23.05.2024 Справа № 335/2258/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/2258/24 Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
№ 22-ц/807/900/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті послуги з управління (поводження) побутовими відходами,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою судуТОВ «Вельтум-Запоріжжя» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити питання про видачу судового наказу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 , заборгованість по сплаті послуги з управління (поводження) побутовими відходами за період з квітня 2021 року по січень 2024 у розмірі 3372,01 грн. та судовий збір.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» не відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 163 ЦПК України, оскільки не містить відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта боржника, що унеможливлює видачу судового наказу, який відповідав би вимогам закону, що пред`являються до виконавчого документу.

При цьому, суд відхилив посилання заявника на Порядок надання судам загальної юрисдикції інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів, затверджений спільним наказом ДСА України та ДПС України від 26.02.2013 № 30/44 щодо наявності у суду можливості самостійно отримати відомості про РНОКПП боржника за відповідним виконавчим документом, оскільки Порядок № 30/44 не містить норм, який регулював питання, пов`язані з наказним провадженням.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується повною мірою, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. ст. 160, 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу повинна містити відомості про повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» вказало на необхідність отримання інформації щодо РНОКПП боржника. Натомість, суд першої інстанції вказав, що Порядок № 30/44 не містить норм, який регулював питання, пов`язані з наказним провадженням.

Такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, позаяк у пункті 2 Порядку № 30/44 встановлено, що він визначає загальні правила надання Державною податковою службою України інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів до судів загальної юрисдикції на підставі судових рішень, що набрали законної сили, для внесення цих даних до виконавчого документа, що видається відповідно до вимог процесуального законодавства.

Суд першої інстанції, посилаючись на ч. 7 ст. 10 ЦПК України щодо невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили, не звернув уваги на те, положення Порядку № 30/44 не суперечать положенням ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції не був позбавлений сформувати відповідний запит з метою отримання інформації щодо РНОКПП боржника у цій справі.

Зазначене свідчить про прояв надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

За таких обставин оскаржувана ухвала не відповідає закону та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар