Справа № 132/3505/24
Провадження № 2/132/945/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" листопада 2024 р. Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.

за участю секретаря Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 55,9 кв. м, прибудова літ. «А1», прибудова літ. «а», веранда літ. «а2», ганок, прибудова літ. «а3», літня кухня з сараєм літ. «В», гараж літ. «В2», погріб літ. «П/В2, баня літ. «В3», сарай літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Є1», погріб літ. «П/В», гараж літ. «Є», убиральня-літній душ літ. «Ж», криниця літ. №1, огорожі літ №2-4, вартістю 300434 грн, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівка Вінницької області.

В обґрунтування позову зазначила, що 09.05.2013 померла її мати ОСОБА_2 , яка проживала в м. Калинівка Вінницької області. Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , вартістю 300434 грн. Все своє майно мати заповідала її згідно заповіту від 08.12.1999 року. Частину спадкового майна вона вже переоформила на своє ім`я. Спадщину після смерті матері вона, як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняла, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок з господарськими будівлями не має можливості в зв`язку з тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 24.04.1968, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 . Відповідно до діючого на час видачі свідоцтва про право власності законодавства ( ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівним. За таких обставин житловий будинок не є особистою власністю померлої, а колгоспний двір припинив своє існування в зв?язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні. За вказаних підстав позивач вимушена звертатись до суду з даним позовом.

Позивач в підготовче засідання не з`явилася, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Уповноважений представник відповідача - ОСОБА_3 в підготовче засідання також не з`явився, попередньо через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.

У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Вимогами ст.ст.1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 09.05.2013 померла мати позивача ОСОБА_2 , яка проживала та була зареєстрована до дня смерті в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою за №551, виданої виконавчим комітетом Калинівської міської ради 11.06.2024.

Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , вартістю 300434 грн. Все своє майно ОСОБА_2 заповідала позивачці згідно заповіту від 08.12.1999 року. Частину спадкового майна позивач вже переоформила на своє ім`я. Спадщину після смерті матері позивач, як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняла, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок з господарськими будівлями не має можливості в зв`язку з тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 24.04.1968, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 . Відповідно до діючого на час видачі свідоцтва про право власності законодавства ( ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівним. За таких обставин житловий будинок не є особистою власністю померлої, а колгоспний двір припинив своє існування в зв?язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991,про що свідчить постанова державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиної Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.10.2024.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, розташований по АДРЕСА_3 , було видане 24.04.1968 колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 на час існування колгоспних дворів згідно діючого на той момент ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомості щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних . Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Отже, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів належав на праві спільної сумісної власності голові та членам колгоспного двору.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого виконавчим комітетом Калинівської міської ради Вінницької області 24.04.1968, зареєстровано Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації 06.05.1968, за реєстром №741, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах.

При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Згідно із ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушених прав позивачів, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст.1216-1217, 1220, 1233-1235, 1269 ЦК України, ст.ст. ст. ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), ст.ст.12, 80, 81, 82, 200, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 55,9 кв. м, прибудова літ. «А1», прибудова літ. «а», веранда літ. «а2», ганок, прибудова літ. «а3», літня кухня з сараєм літ. «В», гараж літ. «В2», погріб літ. «П/В2, баня літ. «В3», сарай літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Є1», погріб літ. «П/В», гараж літ. «Є», убиральня-літній душ літ. «Ж», криниця літ. №1, огорожі літ №2-4, вартістю 300434 грн, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівка Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

СУДДЯ