ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 684/216/24

Провадження № 22-ц/4820/2013/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої особи за її життя за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 вересня 2024 року та додаткове рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 13 вересня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої особи за її життя.

ОСОБА_2 зазначила, що з 2 листопада 1980 року до 10 лютого 1986 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 березня 1982 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_5 . Відповідач ухилявся від сплати аліментів на дитину, внаслідок чого вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 3 березня 1995 року його було засуджено за статтею 114 Кримінального кодексу України 1960 року. Солдат ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Кліщіївка, Бахмутського району, Донецької області. Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішеннями від 10 листопада 2023 року №344/168 та від 9 лютого 2024 року №23/168 призначила одноразову грошову допомогу відповідно матері загиблого - позивачці, дружині загиблого - ОСОБА_3 та батькові загиблого - відповідачу. Оскільки ОСОБА_4 ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання неповнолітнього сина, то йому не може бути виплачена ця допомога. Рішення суду про встановлення фату ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя є підставою для відмови у виплаті такої одноразової грошової допомоги.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд встановити факт, що ОСОБА_4 ухилився від виконання обов`язку щодо утримання сина - загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_5 , за його життя.

Процесуальні дії суду першої інстанції під час нового розгляду справи

Суд ухвалою від 4 червня 2024 року залучив ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 вересня 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт ухиляння ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від виконання обов`язку щодо утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув у період дії воєнного стану ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Кліщіївка, Бахмутського району, Донецької області, за його життя.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн 20 коп.

Додатковим рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 13 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Волошиної І.В. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Яцишина А.О. про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу відмовлено.

Суд керувався тим, що факт ухиляння відповідача ОСОБА_4 від виконання обов`язку щодо утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 підтверджено належними та допустимими доказами. Встановлення судом цього факту надасть можливість ОСОБА_2 звернутися до компетентного органу щодо припинення виплати відповідачу призначеної допомоги.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд керувався тим, що адвокатка Волошина І.В. надала ОСОБА_2 правничі послуги у справі на суму 20 000 грн, які позивачка оплатила частково у розмірі 10 000 грн, а іншу частину - 10 000 грн має сплатити до 1 січня 2025 року. Однак, із урахуванням принципів розумності та співмірності з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід присудити ці витрати в сумі 10 000 грн. Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено, то підстави для стягнення з неї на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати основне та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким: у позові ОСОБА_2 про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої особи за її життя відмовити; стягнути з ОСОБА_6 на свою користь 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; залишити без задоволення заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правову допомогу. При цьому ОСОБА_4 послався на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виплата допомоги батькам загиблого (померлого) військовослужбовця не ставиться у залежність від належного виконання ними батьківських обов`язків, пов`язується з наявністю у них можливості мати та набувати права, засновані на спорідненості з дитиною, відсутністю відмови від отримання одноразової грошової допомоги та з поданням відповідних документів. Оскільки ОСОБА_4 не був позбавлений батьківських прав стосовно загиблого сина ОСОБА_5 , то він має право на виплату одноразової грошової допомоги та не може бути обмежений у цьому праві. Судове рішення про встановлення факту ухиляння ОСОБА_4 від виконання обов`язку щодо утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті відповідачу одноразової грошової допомоги, оскільки закон, яким встановлену таку підставу, набрав чинності вже після смерті ОСОБА_5 і не передбачав зворотної дії в часі. Суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не врахував правовий висновок Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на їх законність та обґрунтованість.

ОСОБА_3 та Міністерство оборони України не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності відповідача та його представника

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвалою від 8 жовтня 2024 року справа була призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 26 листопада 2024 року о 10 годині.

Відповідач ОСОБА_4 бере участь у справу безпосередньо, а також через свого представника адвоката Яцишина А.О.

9 жовтня 2004 року відповідач ОСОБА_4 та адвокат Яцишин А.О. одержали судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (т. 2 а.с. 153). Крім того, направлена на зазначену у справі адресу ОСОБА_4 судова повістка повернулася до суду з відміткою у поштовому повідомленні про відсутність останнього за адресою місця проживання (т. 2 а.с. 151). Тобто відповідач і його представник повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді у порядку, передбаченому частиною шостою статті 128, частиною п`ятою статті 130 ЦПК України.

Адвокат Яцишин А.О. звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на свою зайнятість в іншому судовому засіданні. Водночас відповідач ОСОБА_4 та адвокат Яцишин А.О. не з'явилися в судове засідання.

Оскільки поважність причини неявки відповідача та його представника не підтверджена, вони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги, визначеного статтею 371 ЦПК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду не відповідають.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не врахував норми статі 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), неправильно витлумачив норми статей 16-1, 16-4 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) та не застосував правильно положення статей 4, 5, 141, 246, 270, 293, 315 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржувані рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є батьками, а ОСОБА_3 - дружиною ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув у селі Кліщіївка, Бахмутського району, Донецької області, під час виконання ним обов`язків військової служби.

Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішенням від 10 листопада 2023 року №344/168 призначила матері та дружині загиблого 19 січня 2023 року у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_5 одноразову грошову допомогу в розмірі частини 15 000 000 грн, в сумі 10 000 000 грн у рівних частках кожній, а рішенням від 9 лютого 2024 року №23/168 призначила батьку загиблого ОСОБА_5 одноразову грошову допомогу в розмірі частини 15 000 000 грн, в сумі 5 000 000 грн.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 березня 1982 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі частки з усіх видів його заробітку, починаючи з 18 лютого 1982 року та до повноліття дитини.

Вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 3 березня 1995 року ОСОБА_4 засуджено за статтею 114 Кримінального кодексу України 1960 року (ухилення від сплати аліментів на утримання дитини) до 6 місяців виправних робіт, що визначаються органами, які відають застосуванням виправних робіт, в районі проживання засудженого, з утриманням із заробітку 20% в прибуток держави.

Постановою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 10 жовтня 1995 року замінено ОСОБА_4 невідбутий строк 4 місяці виправних робіт покаранням у вигляді позбавлення волі строком на 4 місяці у виправно-трудовій колонії загального режиму.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до статті 16-1 Закону №2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, серед інших, мають вдова (вдівець), батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті).

За змістом статті 16-4 Закону №2011-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

В силу статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Із положень пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України слідує, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Одним із видів цивільного судочинства є окреме провадження, в якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року (справа №320/948/18) зазначила, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, наявність між учасниками цивільних відносин спору про право виключає судовий розгляд справи у порядку окремого провадження. Такі справи розглядаються у порядку позовного провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа №523/14489/15-ц) сформульовано правовий висновок про те, що у справах позовного провадження юридичні факти належать до предмета доказування та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Вимога про встановлення юридичного факту може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення юридичного факту у справі позовного провадження є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування такого факту має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах позовного провадження, а лише підставою для вирішення такої справи.

Із матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 виник спір про право на одноразову грошову допомогу за загиблого військовослужбовця (сина ОСОБА_5 ), який має бути вирішений у порядку позовного провадження.

Отже, заявлені ОСОБА_2 вимоги про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої особи за її життя не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Належним та ефективним способом захисту цивільного права ОСОБА_2 у спірних правовідносинах є заявлення до ОСОБА_4 позову про визнання відсутнім права на одноразову виплату, під час розгляду якого позивачкою мають бути доведені підстави, за якими призначення та виплата відповідачу одноразової грошової допомоги не здійснюється.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні позову суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

В позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами другою, восьмою статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В силу статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ?...? ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 41 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», роз`яснив, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного Бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи на підставі ?...? ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування цих витрат.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Витрати на професійну правничу допомогу повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами, які подаються учасником справи до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення (за умови, що до закінчення судових дебатів учасник справи зробив про це відповідну заяву).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 зауважив, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. З урахуванням цього принципу: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі №346/2744/21.

Оскільки в позові ОСОБА_2 відмовлено, то понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвокатки Волошиної І.В. не можуть бути покладені на відповідача ОСОБА_4 .

До закінчення судових дебатів відповідач ОСОБА_4 через адвоката Яцишина А.О. зробив заяву про подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу адвоката Яцишина А.О. відповідач ОСОБА_4 подав суду письмові докази: договір про надання правничої (правової) допомоги №02-05/24 від 13 травня 2024 року, укладений між ОСОБА_4 та Адвокатським бюро «Яцишина Анатолія Олександровича»; рахунок №01-09/24 від 4 вересня 2024 року на оплату правничих послуг у розмірі 20 000 грн; акт про надання правової допомоги, складений 4 вересня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 та адвокатом Яцишиним А.О. (т. 2 а.с. 98-100, 104-105).

Ці докази здобуті ОСОБА_4 не пізніше дня ухвалення судом першої інстанції основного рішення у справі, а заява про стягнення понесених судових витрат (т. 2 а.с. 95-97) не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Відтак, заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат слід залишити без задоволення.

Щодо судового збору

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові ОСОБА_2 відмовлено, то понесені нею витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Водночас ОСОБА_2 повинна відшкодувати ОСОБА_4 обґрунтовано понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453 грн 44 коп.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 4 вересня 2024 року та додаткове рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 13 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення судових витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 1 453 гривні 44 копійки судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Галиш І.Б.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 69