___________________________________________________________________________________________________________________
справа № 947/5457/24
провадження № 2-др/947/58/24
22.05.2024 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у одноособовому складі:
суддя Літвінова І.А. головуючий
секретар суду помічник судді Романенко С.В. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),
розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 947/5457/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
До Київського районного суду м. Одеси звернулася позивач у цивільній справі № 947/5457/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 8525,50 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 484,48 грн.
Заяву про ухвалення додаткового рішення прийнято до розгляду ухвалою суду від 11.04.2024 року. Розгляд заяви призначено провести складом суду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
В ході розгляду заяви судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, просила також стягнути на свою користь судові витрати на правничу допомогу.
При розгляді цивільної справи № 947/5457/24 по суті питання про судові витрати судом не вирішувалося.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За приписами ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Суд, ознайомившись з матеріалами справи, доходить висновку, що подана заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Рішення суду набрало законної сили 18.04.2024 року.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по праві № 820/479/18 зазначив, що як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з Іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 2024 року між Адвокатським бюро «ЛЯХ І» в особі учасника бюро, керуючого адвоката Лях Ігоря Дмитровича, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони і ОСОБА_1 з другої сторони, було укладено Договір про надання правової допомоги № 6/24.

Представником позивача надано до суду детальний опис наданої адвокатом правової допомоги та розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу, які були понесені позивачем у справі, а саме:

- надання правової інформації, консультація Клієнта і роз`яснення з правових питань судової практики, що стосуються вирішення подібних спірних правовідносин щодо визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, перевірка обґрунтованості правової позиції, складення і подання позовної заяви про визнання виконавчого напису № 17690 від 16.07.2021 року;

- гонорар адвоката становить 8525,50 грн. (17051,00 грн. х 50 % = 8525,50 грн.) у випадку ухвалення рішення суду з визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, позивачем було сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 484,48 гривень, що підтверджується квитанцією № А900-Р1В6-4АС8-Р2ОТ від 13.03.2024 року.

Вирішуючи питання по суті, суд доходить висновку, що вимоги щодо відшкодування правничої допомоги у сумі 8 525,50 гривень та витрат по сплаті судового збору у розмірі 484,48 гривень, відповідають вимогам ст. 137 ЦПК України, а відтак підлягають задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні заперечень відповідача по справі щодо поданої заяви, а саме, що витрати позивача на оплату послуг адвоката є неспівмірними зі складністю справи, оскільки позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є шаблонним документом, підготовка якого не потребує багато часу, значних зусиль, особливих навиків та знань, і не може вважатися складною юридичною роботою для адвоката, суд враховує наступне.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; - суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи; - суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) з врахуванням критеріїв ч. ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення

Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Таким чином, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Дослідивши заперечення сторони відповідача, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки сторони вільні у виборі захисту своїх прав, позивач скористалася своїм правом та обрала саме такий спосіб, шляхом укладання Договору правової допомоги з визначенням її вартості.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, враховуючи виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача 8 525,50 гривень витрат на професійну правничу допомогу, та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 484,48 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 133, 137, 261, 270 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 947/5457/24 задовольнити.

Ухвалити додаткове рішення у цивільній справі № 947/5457/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТРАФІНАНС» (, місцезнаходження: 03035, м. Київ, вул. Сурикова, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 525,50 гривень, та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 484,48 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення. Особи, яким рішення не було вручено в день його складення можуть подати апеляційну скаргу в цей же термін з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Літвінова І. А.