Номер провадження: 22-ц/813/248/24
Справа № 520/7884/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , його адвоката Дідик С.В., і представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвокатів Єштокіної Ю.В., ОСОБА_6 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Єштокіної Юлії Володимирівни в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року за позовом адвоката Дмітрієва Руслана Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

11 квітня 2019 року адвокат Дмітрієв Руслан Борисович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Прокоф`єва Людмила Геннадіївна про стягнення боргу в сумі 1 988 000 грн 00 коп., у якому просив суд:

стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 198 8000 грн 00 коп., але в межах вартості майна одержаного у спадщину;

стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовної заяви представник позивача посилався на те, що 20 серпня 2014 року між ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах сім`ї (зі згоди її чоловіка ОСОБА_7 ) та ОСОБА_8 було укладено договір позики на суму 2 644 615 грн 00 коп., що є грошовим еквівалентом суми 200 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Одеси на момент укладення цього Договору, та зобов`язалась повернути ОСОБА_8 позику в повному обсязі у строк до 31 грудня 2015 року (тридцять першого грудня дві тисячі п`ятнадцятого року). Грошові кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 запозичили в інтересах сім`ї, для потреб подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_1 ) помер, проте на момент його смерті зобов`язання щодо повернення запозичених у ОСОБА_8 коштів подружжям не було виконано.

Оскільки заборгованість ОСОБА_7 перед кредитором за договором позики існувала на момент відкриття спадщини, то її відшкодовувати мають всі його спадкоємці у рівних частках, тобто по 1/5 частині суми боргу кожен із спадкоємців.

Приймаючи до уваги те, що після смерті чоловіка в листопаді 2016 року ОСОБА_1 одноособово за власні кошти повернула ОСОБА_8 в повному обсязі всю суму позики за договором позики від 20 серпня 2014 року, тобто, в повному обсязі виконала обов`язки позичальника за цим Договором, позивач набула права на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання ОСОБА_7 перед ОСОБА_8 до кожного з його спадкоємців.

У зв`язку з тим, що спадкоємці ОСОБА_7 : мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відмовляються в добровільному порядку відшкодувати вимоги кредитора у розмірі 497 000 грн 00 коп. кожний, ОСОБА_1 звернулась до суду із даною позовною заявою.

18 червня 2019 року адвокат Єштокіна Юлія Володимирівна в інтересах відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що на договорі позики від 20 серпня 2014 року відсутній підпис ОСОБА_7 , який би засвідчував, що він і справді був ознайомлений з умовами даного договору і давав згоду на його укладення, а також не має окремої заяви про згоду ОСОБА_7 на укладання цього договору, у зв`язку з чим той факт, що розписка була написана, а позика отримана за час шлюбу позивачем, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, що кошти були використані в інтересах сім`ї, в зв`язку з чим не має підстав для солідарної відповідальності відповідачів. Жодний зі спадкоємців ОСОБА_7 участі у справі №522/5161/17, що розглядалась Приморським районним судом м. Одеси, не приймав, оскільки не був залучений у якості учасника справи, а тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі №522/5161/17 не має преюдиціального значення для даної справи, яка розглядається Київським районним судом м. Одеси, а факти, встановлені зазначеним рішенням, не можуть вважатись встановленими у цій справі та повинні встановлюватись у загальному порядку на підставі допустимих та належних доказів. В провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №520/7276/18 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурьянова Л.Г. про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на нього та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свій позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона нібито позичила грошові кошти, за які зробила капітальний ремонт у будинку, який належав спадкодавцю ОСОБА_7 , чим збільшила свою частку в спадковому майні. Згідно технічної, оціночно-будівельної експертизи №29/1/2018 від 11.03.2019 вартість поліпшень житлового будинку становить 112 114 дол. США.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Хлопко Анастасія Юріївна, в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , адвокат Єштокіна Юлія Володимирівна та адвокат Ель-Хурі Ель-Хомсі Наталія Володимирівна просили відмовити у задоволенні позову.

Третя особа: приватний нотаріус ОМНО, ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, пояснення до суду не надала.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус ОМНО Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про стягнення боргу задоволено в повному обсязі.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 198 8000 (один мільйон дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч) грн 00 коп., але в межах вартості майна одержаного у спадщину, після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00 коп.;

стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00 коп.;

стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00 коп.;

стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвокат Єштокіна Юлія Володимирівна в інтересах відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Л.Г. в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно. 18 січня 2024 року подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 заявила клопотання про відкладення розгляду справи, для укладання договору з адвокатом. Крім того вказала, що розірвала договір із адвокатом Хлопко А.Ю., оскільки не може встановити з нею зв`язок.

Однак, розглянувши вказане клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та відмовляє в задоволенні клопотання, з огляду на наступне.

Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Так, апеляційна скарга відповідачів на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з грудня 2020 року, тому ОСОБА_1 мала достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості в розгляді справи, в повній мірі реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі.

Апеляційним судом також береться до уваги наявність в матеріалах справи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому в достатній мірі відображена позиція позивачки щодо суті спору та апеляційної скарги.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 вказавши про розірвання договору із адвокатом Хлопко А.Ю. не надала суду на підтвердження зазначеного жодного доказу. При цьому, 22 лютого 2024 року від адвоката Хлопко І.Є. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про прискорення розгляду справи.

Слід вказати, що заміна, за ініціативою сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи.

Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.

Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу, не відкладаючи її розгляд на іншу дату.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Хлопко Анастасії Юріївни в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України, визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У частині 2 статті 1281 ЦК України зазначено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 липня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис за №852, та видано Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

20 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір позики.

Підпунктами 1.1, 3.1. договору передбачено, що в порядку та на умовах визначених цим Договором, Позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти у сумі 264 4615, 00 грн, що є грошовим еквівалентом суми 200 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Одеси на момент укладення цього Договору (надалі іменується «позика») та Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику в повному обсязі у строк до 31 грудня 2015 року.

В п. п. 4.1.2. договору зазначено, що чоловік позичальника ОСОБА_7 згоден із укладанням даного договору, був присутнім під час укладання, підписання Сторонами цього Договору, в повному обсязі усвідомлює та розуміє правову природу Договору та правові наслідки його укладання, згоден та підтверджує п. 4.1.3. цього Договору, розуміє положення ст. ст. 61, 65, 63, 60, 62 СК України, підтверджує та усвідомлює, що так як цей Договір укладається Позичальником в інтересах сім`ї, то цей договір створює обов`язки і для нього, ОСОБА_7 , як для другого з подружжя.

Відповідно до п. п. 4.1.3 договору цей договір укладається позичальником в інтересах сім`ї (подружжя).

На договорі позики від 20 серпня 2014 року міститься розписка ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_8 грошових коштів в розмірі два мільйони шістсот сорок чотири тисячі шістсот п`ятнадцять гривень, що відповідає еквівалентові суми 200 000 доларів США.

Згідно вимог ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він уважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід передусім спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно доказів, наявних у матеріалах справи, 30 травня 2014 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_12 ) укладено договір з ОСОБА_13 щодо здійснення контролю за будівництвом будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 , здійснення контролю за цінами на будівельні матеріали та придбання будівельних матеріалів необхідних для будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним договором ОСОБА_13 були придбані будівельні матеріали та виконані роботи на загальну суму 357 600, 00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, видатковими накладними та товарними чеками.

Відповідно до листа від 25.04.2019 ТОВ «ЦЕТ» були виконані роботи з реконструкції системи газопостачання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 244 244 грн 64 коп.

Також ОСОБА_1 29 жовтня 2014 року було укладено договір на виконання проекту ландшафтного благоустрою з ФОП ОСОБА_14 , відповідно до якого Підрядником виконано проект ландшафтного благоустрою території, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із матеріалами справи вартість здійснення ландшафтного дизайну, системи поливу, світильників склала 44 848 грн 70 коп.

ОСОБА_1 у ПрАТ «БРВ Київ» придбавались вбудовані меблі для будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується замовленнями та фіскальними чеками на загальну суму 86 415 грн 00 коп.

Відповідно до комерційних пропозицій від фірми «Радуга» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 були придбані хвіртка та захисні жалюзі для будинку АДРЕСА_1 на загальну суму 17 330 грн 21 коп.

Згідно наданих позивачем накладних ОСОБА_1 оплачена вартість доставки, завантаження та розвантаження будівельних матеріалів під час проведення будівельних робіт, завіз землі, вартість вивозу будівельного сміття, загалом на суму 77 259 грн 40 коп.

Отже, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом 20142016 років кошти, отримані за договором позики від 20 серпня 2014 року використовувались в інтересах сім`ї, у тому числі для здійснення ландшафтного дизайну земельної ділянки, ремонту, від`ємних покращень в будинку АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 станом на дату укладення договору позики від 20 серпня 2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , в договорі позики від 20 .08.2014 зазначено, що кошти позичаються в інтересах сім`ї, на будинок АДРЕСА_1 , ландшафтний дизайн на земельній ділянці якого здійснювався та в якому здійснювався ремонт, від`ємні покращення, належав ОСОБА_7 на праві приватної власності, що сторонами не заперечувалось, суд дійшов до висновку, що кошти отримані за договором позики від 20.08.2014 отримані та використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав необґрунтованими посилання представників відповідачів як на підставу для відмови в задоволенні позову, ті обставини, що на договорі позики від 20 серпня 2014 року відсутній підпис ОСОБА_7 , який би засвідчував, що він і насправді був ознайомлений із умовами даного договору і давав згоду на його укладення, а також не має окремої заяви про згоду ОСОБА_7 на укладання спірного договору позики, оскільки ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: а) чи укладено договір під час шлюбу; б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Аналогічний висновок зробив Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 у справі №6-55цс13.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що договір позики від 20 квітня 2014 року укладено ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_7 , хоча і не брав безпосередньої участі в укладенні договору позики від 20 серпня 2014 року, відповідно до ст. 65 СК України є зобов`язаною стороною (боржником) за договором позики від 20 серпня 2014 року.

Тобто, грошові кошти, отриманні за Договором позики від 20 серпня 2014 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за загальним правилом в рівних частках (по 100 000 доларів США кожному), та у подружжя солідарний обов`язок щодо їх повернення.

Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року по справі №638/18231/15-ц та зазначив, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тож правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

При цьому при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі №522/5161/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання договору припиненим та визнано припиненим Договір позики від 20 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , у зв`язку з його виконанням в повному обсязі ОСОБА_1 . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі №522/5161/17 набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 було отримано від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 2 644 615, 00 грн, що є грошовим еквівалентом суми 200 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Одеси на момент укладення цього Договору, та одноособово повернуто їх ОСОБА_8 в розмірі 4 970 000, 00 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Одеси долара (24,85 грн. за 1 долар США).

Вказані обставини підтверджуються також і розпискою від 09 квітня 2019 року, якою ОСОБА_8 підтвердив, що ОСОБА_1 в листопаді 2016 року особисто та одноособово повернула йому в повному обсязі суму позики за договором позики від 20 серпня 2014 року в загальному розмірі 4 970 000,00 грн, що відповідає еквіваленту 200 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов`язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці (інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При реалізації боржником, який виконав солідарний обов`язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов`язання, а саме основне солідарне зобов`язання перетворюється на регресне часткове, а боржник, який виконав солідарний обов`язок за основним зобов`язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов`язанням.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі №754/8329/14-ц.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 одноособово виконала солідарний обов`язок за договором позики від 20.08.2014, вона набула права на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання ОСОБА_7 перед ОСОБА_8 в розмірі 50% від суми позики, що становить 2 485 000, 00 грн, еквівалент 100 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, про що 10 лютого 2016 року було складено відповідний актовий запис №1604, та свідоцтвом про поховання № НОМЕР_3 , виданим 12 лютого 2016 року.

16 травня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Людмилою Геннадіївною було відкрито спадкову справу №12/2016 щодо майна померлого ОСОБА_7 ..

У зв`язку з тим, що, як встановлено судом, на момент відкриття спадщини ОСОБА_7 разом із ОСОБА_1 не виконали зобов`язання перед ОСОБА_8 щодо повернення запозичених коштів, відповідно до Договору позики від 20 серпня 2014 року, ОСОБА_8 08 серпня 2016 року звернувся із заявою (претензією) про обов`язок спадкодавця до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гур`янової Л.Г..

Зі змісту вищевказаної заяви (претензії) вбачається, що станом на 08 серпня 2016 року заборгованість за Договором позики від 20 серпня 2014 року складала 4 970 000, 00 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси долару (24,85 грн за 1 долар США), у зв`язку з чим, ОСОБА_8 просив прийняти вимогу (претензію) кредитора спадкодавця та довести її до відома спадкоємців, які прийняли спадщину.

Спадкоємцями ОСОБА_7 за законом є: дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У зв`язку з тим, що заборгованість ОСОБА_7 перед кредитором існувала на момент відкриття спадщини, то її відшкодовувати зобов`язані були всі його спадкоємці у рівних частках, тобто по 1/5 частини суми боргу кожен із спадкоємців, а саме:

дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 497 000,00 грн, еквівалент 20 000 доларів США на момент повернення боргу;

мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 497 000,00 грн, еквівалент 20 000 доларів США на момент повернення боргу;

батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , 497 000,00 грн, еквівалент 20 000 доларів США на момент повернення боргу;

син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , 497 000,00 грн, еквівалент 20 000 доларів США на момент повернення боргу;

син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , 497 000, 00 грн, еквівалент 20 000 доларів США на момент повернення боргу.

Проте, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 після відкриття спадщини, а саме у листопаді 2016 року, одноособово повернула ОСОБА_8 в повному обсязі грошові кошти за договором позики від 20 серпня 2014 року, відповідно до вимог ч. 1 ст. 544 ЦК України вона набула статусу кредитора у зобов`язанні ОСОБА_7 перед ОСОБА_8 за вказаним договором, та право на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання ОСОБА_7 перед ОСОБА_8 за договором позики від 20 серпня 2014 року до кожного з його спадкоємців, за вирахуванням частки, яка припадає на неї та в розмірі, який відповідає частці кожного із спадкоємців у спадщині.

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин та наведених вимог закону, суд першої інстанції вважав, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13.04.2011) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Судова колегія приходить до висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що договір позики від 28 серпня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , на 200 000 дол. США, вчинений в інтересах сім`ї: подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , тому після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась спадщина й відповідачі як спадкоємці боржника зобов`язані повернути борг спадкодавця за договором позики за рахунок майна, одержаного у спадщину. Й, навпаки, відповідачі надали суду достатньо безспірних доказів на спростування підстав позову.

Колегія суддів вважає, що в порушення положень статті 265 ЦПК України судом першої інстанції не надана мотивована оцінка аргументам, наведеним відповідачками, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №519/783/16 (провадження №61-1222св21) зробив наступний правовий висновок: «Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом частини першої статті 1297 ЦК України (у редакції на час відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 ) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі №496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі №645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12.

Вирішуючи спір, встановивши відповідно до положень статті 1282 ЦК України наявність порушеного права (наявність непогашеної спадкодавцем заборгованості за кредитними договорами), факт прийняття спадщини відповідачами після смерті позичальника НОМЕР_4 , наявність спадкового майна у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції не врахував, що принцип змагальності цивільного процесу, який закріплений у статті 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна, та дійшов передчасного висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності спадкового майна, його вартості».

Проте, апеляційним судом встановлено, що у даному випадку відсутні правові підстави для покладення на відповідачів відповідальності за зобов`язаннями спадкодавця за договором позики від 20 серпня 2014 року.

Заперечуючи проти позову відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , стверджували, що на договорі позики від 20.08.2014 відсутній підпис ОСОБА_7 , який би засвідчував, що він і справді був ознайомлений із умовами даного договору і давав згоду на його укладення, а також не має окремої заяви про згоду ОСОБА_7 на укладання цього договору, у зв`язку з чим факт, що розписка була написана, а позика отримана за час шлюбу позивачем, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, що кошти було використано в інтересах сім`ї, в зв`язку із чим не має підстав для солідарної відповідальності відповідачів.

Жодний зі спадкоємців ОСОБА_7 участі у справі №522/5161/17, що розглядалась Приморським районним судом м. Одеси, не приймав, оскільки не був залучений у якості учасника справи, а тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі №522/5161/17 не має преюдиціального значення для даної справи, яка розглядається Київським районним судом м. Одеси, а факти, встановлені зазначеним рішенням, не можуть вважатись встановленими у цій справі та повинні встановлюватись у загальному порядку на підставі допустимих та належних доказів.

В провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №520/7276/18 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурьянова Л.Г. про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на нього та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свій позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона нібито позичила грошові кошти, за які зробила капітальний ремонт у будинку, який належав спадкодавцю ОСОБА_7 , чим збільшила свою частку в спадковому майні. Згідно технічної, оціночно-будівельної експертизи №29/1/2018 від 11 березня 2019 року вартість поліпшень житлового будинку становить 112 114 дол. США.

Зазначені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення даного спору, виходячи з наступного.

Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19 (провадження №61-259св21) зробив наступний правовий висновок: «На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа №638/20603/16, провадження №61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа №361/7130/15-ц, провадження №611843св20)».

На підтвердження своїх вимог позивачка ОСОБА_1 послалась на рішення Київського районного суду від 18 травня 2017 року по справі № 522/5161/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання договору позики припиненим, яким було встановлено, що позивачка повністю виконала зобов`язання за договором позики від 20 вересня 2014 року, тому у результаті ухвалення зазначеного судового рішення вона набула право визнавати це зобов`язання спільним боргом подружжя.

З огляду на зазначене позивачка ОСОБА_1 була зобов`язана сповістити спадкоємців померлого ОСОБА_7 про відкриття провадження у справі №522/5161/17 і подати до суду заяву про залучення їх до участі у справі, проте не зробив цього.

Таким чином, обставини щодо укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на суму 200 000 дол. США з метою проведення капітального ремонту спірного будинку, не мають юридичних наслідків при розгляді даного позову.

З урахуванням викладеного, відповідачі підставно вказують, що обставини, встановлені у справі №522/5161/17, які суд вважав преюдиційними у цій справі, такими не є, оскільки вони не брали участь у вказаній справі та була позбавлена можливості їх спростувати у передбаченому законом порядку в межах розгляду цієї справи.

Помилково суд першої інстанції не прийняв до уваги й ухвалу Одеського апеляційного суду м. Одеси 10 березня 2020 року по справі №522/5161/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання договору позики припиненим.

Так, закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив з того, що «як договір позики від 20 серпня 2014 року, так і розписка, складена на його зворотній стороні, про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_15 2 644 615,00 грн (200 000 дол. США) були підписані лише ОСОБА_1 та ОСОБА_15 , підпис ОСОБА_7 на ньому відсутній.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки договір позики не містить підпису ОСОБА_7 , то і визнання договору позики припиненим не можна вважати таким, що вирішує права та обов`язки апелянтів».

Колегія суддів приймає до уваги, те що судовим рішення не встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 несуть солідарний обов`язок за договором позики від 20 серпня 2014 року.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 січня 2017 року по справі №520/9506/16 залишений без розгляду первісний позов ОСОБА_16 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики від 20.08.2014 в розмірі 4 970 000 грн за заявою позивача ОСОБА_8 ..

Таким чином, не було встановлено, що заборгованість за договором позики від 20 серпня 2014 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що позичені грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Не надала позивачка суду й оригінал договору позики від 20.08.2014, не зважаючи численні клопотання відповідачів та ухвали суду про витребування у позивачки оригінал вказаного договору позики.

Апеляційним судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 працював на посаді капітана на судах іноземних компаній із заробітною платою в розмірі 8 750 дол. США щомісяця, знаходився в загранплаваниях з 01 серпня 2013 року по 03 травня 2014 року, з 25 серпня 2014 року по 06 квітня 2015 року, з 02 липня 2015 року по 06 лютого 2016 року, що підтверджується копіями індивідуальних трудових договорів моряка від 22 серпня 2014 року, від 01 липня 2015 року (т. 4, а.с. 186-293) та листом ТОВ «Єпсилон Меритайм Сервисез ЛТД» від 23 грудня 2016 року №1644 (т. 4, а.с. 204).

Отже, підстав для нібито укладання ОСОБА_1 договору позики від 20 серпня 2014 року в інтересах сім`ї не було, тому її посилання на вказаний договір мав мету позбавити відповідачів належної їм частки спадкового майна.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_9 не доведено належним чином те, що заборгованість за договором позики від 20 серпня 2014 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , тому у даному випадку відсутні правові підстави для покладення на відповідачів відповідальності за зобов`язаннями спадкодавця за договором позики від 20 серпня 2014 року.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не набула охоронюваного законом права на мирне володіння майном у законний спосіб, тому її права не порушено й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 61, 65 СК України, та статей 1281 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачі понесли та документально підтвердили сплату судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 14 407,50 грн (т. 4, а.с. 164), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 14 407, 50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Єштокіної Юлії Володимирівни в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року скасувати, винести постанову, якою позовні вимоги адвоката Дмітрієва Руслана Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про стягнення боргу, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_2 , РНОКП: НОМЕР_6 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 , ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_9 , судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 14 407,50 грн, в рівних частинах.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 08 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда