справа № 760/3908/24 головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року представник позивача АТ «Сенс Банк» - адвокат Мужик Назар Тарасович звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просив суд:

стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №619803924 у розмірі 119 691,42 грн та судові витрати.

Обґрунтовуючи позов, АТ «Сенс-Банк» посилається на те, що 20 червня 2023 року між сторонами укладено Кредитний договір №619803924 у формі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість, яка на день подання позову становила 119 691,42 гривень та складалася з наступного:

-прострочена заборгованість за тілом кредиту - 56 275,30 гривень;

-поточна заборгованість за тілом кредиту - 51 236,07 гривень;

-заборгованість по сплаті процентів - 10 125,23 гривень;

-овердрафт (несанкціонована заборгованість) - 2 054,82 гривні.

02 травня 2024 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог. ОСОБА_1 не заперечував факту укладення договору та використання ним кредитних коштів за допомогою платіжної карти. Проте зазначив, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації втратив стабільні джерела доходів, а тому не мав об`єктивної можливості погашати кредит. Крім того, послався на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України на період дії воєнного стану», який, на думку Позивача, звільнив його на час воєнного стану від обов`язку з погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за Кредитним договором №619803924 від 31 березня 2021 року в сумі 119 091,42 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір в розмірі 3 028,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 26 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №619803924 від 31 березня 2021 року у сумі 81 247,91 грн, а в іншій частині позову відмовити.

Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Вважає, що суд мав самостійно оцінити надані позивачем докази та застосувати норми права, які їх регулюють та правові висновки Верховного Сулу про їх застосування, навести у рішенні розрахунок заборгованості, який відповідав би виписці та умовам кредитування письмово погодженим сторонами, зокрема: фіксована процентна ставка 39,99% річних, без якихось інших додаткових відсотків, комісій та овердрафтів.

Місцевий суд не звернув увагу на те, що надані банком докази не дозволяють повністю встановити погоджені у письмовій формі умови кредитування, оскільки сума кредитного ліміту та строки кредитування у них не визначені, натомість у пунктах IV, V йде відсилання до Додатку №4 до Договору, який в матеріалах справи відсутній.

Також суд мав право витребувати новий розрахунок у банку, який відповідав би виписці та письмово погодженій умові кредитування 39,99% річних.

Сума списана банком на власну користь, не є заборгованістю за тілом кредиту, і дійсна сума основного боргу - це сума, фактично витрачена відповідачем і не повернута останнім, на яку відповідно до письмово погоджених умов кредитування могли нараховуватися відсотки 39,99% річних і ніякі інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, сумою позики є тільки сума, фактично отримана позичальником у власність від кредитора, та право кредитодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а не процентів на проценти та процентів на овердрафт.

Вважає, що всі умови, які погіршують становище відповідача порівняно з чинним законодавством про захист прав споживачів фінансових послуг, є нікчемними в силу Закону України «Про споживче кредитування» і відповідач не зобов`язаний сплачувати будь-які платежі не погоджені у договорі у письмовій формі.

Крім того, оскільки у даній справі Кредитний договір укладено шляхом підписання Анкети-заяви, Оферти та Акцепту у яких йде відсилання до внутрішніх документів Банку, які відповідачу ніколи не надавалися, ним не погоджувалися і не підписувалися, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 можуть бути застосовані до даних правовідносин. Однак, суд першої інстанції не застосував вищевказаних норм до правовідносин сторін і не встановив самостійно зміст погоджених сторонами у письмовій формі умов кредитування та які конкретно їх умови порушені відповідачем, які статті, пункти договору передбачали нарахування кожного виду процентів, овердрафту, комісій тощо, не порівняв їх із випискою та розрахунком банку.

Апелянт проаналізував розрахунок позивача і встановив, що відповідно до розрахунку кредитний ліміт становить 81 543,11 грн, а відповідно до позову та рішення 107 511,37 грн (56 275,30 грн + 51 236,07 грн). Фактично банк збільшував суму кредитного ліміту і одразу ж списував з неї відсотки та комісію на власну користь, чим створював для відповідача подвійну заборгованість.

Відповідно до виписки 24 лютого 2022 року відповідачу зменшено кредитний ліміт з 75 000,00 грн до 71 682,68 грн, а 01 березня 2022 року відповідач витратив 40,00 грн, у зв`язку з чим вважає, що тіло кредиту становить 71 722,68 грн.

Оскільки розрахувати дійсну суму відсотків до стягнення відповідач самостійно не може, погоджується з сумою відсотків, заявленою банком у розмірі 10 125,23 грн.

Однак, не погоджується з овердрфтом, оскільки таких умов у письмовій формі не погоджував і кошти за овердрафтом не отримував.

На підставі викладеного вважає, що з урахуванням сплачених 600,00 грн, загальний розмір його заборгованості перед банком становить 81 247,91 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції (а.с.93-97), заяв та клопотань не надходило, однак ї неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31 березня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії на платіжну картку.

Відповідачем даний факт не оспорюється, він визнав факт ознайомлення з усіма умовами укладеного договору, а також факт подальшого використання отриманої платіжної карти у власних цілях.

Протягом певного періоду Відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення позики та оплати процентів за користування нею не виконував, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нараховано 119 691,42 гривень, яка складається з наступного:

-прострочена заборгованість за тілом кредиту - 56 275,30 гривень;

-поточна заборгованість за тілом кредиту - 51 236,07 гривень;

-заборгованість по сплаті процентів - 10 125,23 гривень;

-овердрафт (несанкціонована заборгованість) - 2 054,82 гривні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань та неспростування суми заборгованості перед позивачем. Суд врахував, що відповідачем частково погашена заборгованість в сумі 600 гривень, вже після подання позову до нього, у зв`язку з чим зменшив загальну суму заборгованості, яка стягується до 119 091,42 гривні.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку з кредитною карткою, є належними доказами користування відповідачем кредитними коштами.

Відповідно до вказаної вище виписки, ОСОБА_1 активно користувався кредитним лімітом, здійснюючи перекази грошових коштів, оплачуючи покупки в магазинах. Більш того, відповідач здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується розрахунком та випискою з особового рахунку.

Зазначене свідчить про визнання та приймання відповідачем укладення кредитного договору від 31 березня 2021 року та отримання ним кредитних коштів.

Із оферти на укладання угоди на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії встановлено, максимальний розмір кредитного ліміту становить 200 000 грн, з фіксованою процентною ставкою 39,99 % річних із обов`язковим платежем в розмірі 5 % від суми загальної заборгованості, але не менше 50 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, при сплаті чергових платежів ОСОБА_1 , грошові кошти згідно умов Договору та норм ЦК України в першу чергу спрямовувались на погашення відсотків за користування кредитом, а потім на тіло. Що стосується овердрафту, то слід зазначити, що сторонами в оферті та акцепті погоджено договірне списання грошових коштів з рахунку в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору. Отже, оскільки сторонами погоджено тип кредиту, суму кредиту, відсоткову ставку та договірне списання коштів з рахунку на погашення платежів, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача їх складові.

Доводи апеляційної скарги про зменшення суми кредитного ліміту відповідача до 71 682,68 грн та необхідності визначення суми тіла кредиту у такому розмірі спростовуються випискою по рахунку за кредитною карткою, яка встановлює розмір поточної заборгованості у розмірі 120 454,49 грн. При цьому, зменшення кредитного ліміту не звільняє боржника від обов`язку сплатити заборгованість за договором, яка виникла раніше і від сплати процентів за користування коштами понад розмір встановленого ліміту кредитування (овердрафту).

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду встановила, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова