РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Зибалової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/11234/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2021 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що батьку позивача ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007 року на праві власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в російській федерації ОСОБА_5 помер. 22.07.2020 року позивач звернулася до приватно нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. з заявою про прийняття спадщини, однак, на час подання заяви не мала свідоцтва про смерть батька. Нотаріусом на запит отримано довідки, відповідно до яких станом на 31.12.2012 року спірна квартира належала ОСОБА_5 , а станом на 06.06.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише ОСОБА_5 . У серпні 2020 року позивачем отримано свідоцтво про смерть батька. Нотаріусом повідомлено позивача про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за іншим. Так, 28.08.2020 року квартира була продана ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , посвідченою 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А. за договором купівлі-продажу, серія та номер 804, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., власником став ОСОБА_3 . На час укладення договору купівлі-продажу дія довіреності була припинена, оскільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 цивільні права та обов`язки ОСОБА_5 припинилися. 18.09.2020 року квартиру продано ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. Позивач звернулася до поліцію з заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої відкрито кримінальне провадження. Також позивач зазначила, що має сумніви щодо добросовісності ОСОБА_4 , оскільки при придбанні спірної квартири в неї не виникли сумніви щодо квартири, яка продавалася протягом місяця з моменту набуття права власності продавцем.

На підставі викладеного просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 804, посвідчений 28.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., згідно з яким ОСОБА_2 яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом;

- витребувати у ОСОБА_4 на користь позивача спірну квартиру.

Ухвалою судді від 22.12.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2021 року витребувано докази.

02.06.2022 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, у якому заперечувала проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , видано повторно, що, на думку відповідача, свідчить про наявність на території російської федерації інших спадкоємців. Отже, є вірогідність, що позивач не є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, відповідач вважає, що права позивача не порушено. ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру у цілком законний спосіб, тому ОСОБА_4 є добросовісним набувачем об`єкту нерухомого майна. Визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності є неефективними, тому не підлягають задоволенню. Оскільки ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, а квартира вибула з володіння ОСОБА_5 за наявності на це його волі, підтвердженої довіреністю від 25.06.2019 року, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

07.06.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій заперечувала проти аргументів ОСОБА_4 . Заперечення обґрунтовані тим, що дія довіреності була припинено, тому щодо батько позивача помер, тому ОСОБА_6 не мала права відчужувати квартиру. Позивач прийняла спадщину, тому квартира з моменту відкриття спадщини належить їй та вибула з її володіння поза її волею. На підставі викладеного просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті.

19.04.2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Герман М.М. надійшли додаткові пояснення, у яких зазначила, що має сумніви щодо смерті ОСОБА_5 та стверджує. що з документів можна побачити, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 28.08.2020 року батько позивача однозначно був живим. При цьому вказує, що на території рф можна придбати фіктивне свідоцтво про смерть. Матеріали справи не містять доказів смерті ОСОБА_5 , а також недобросовісності ОСОБА_4 . На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити.

12.03.2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Герман М.М. надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що свідоцтво про смерть. долучене позивачем є неналежним та недопустимим доказом, оскільки його не легалізовано, невідомо звідки отримано, смерть ОСОБА_5 в Україні не зареєстровано. Також представник вказує, що позивачем не надано доказів, що вона є єдиним спадкоємцем. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 12.03.2024 року витребувано докази.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Маркело В.О. надійшла заява, у якій просить проводити розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримує, просить задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Герман М.М. надійшла заява, у якій просить провести судове засідання без її участі, проти позовних вимог заперечує.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності.

Від приватного нотаріуса ДМНО Журавльової Г.С., яка діє в порядку заміщення приватного нотаріуса ДМНО Міхеєвої Т.М., надійшла заява, у якій просить розглядати справу без її участі.

Від третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Кононенко С.А. надійшла заява, у якій просить розглядати справу без її участі.

Від третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д. надійшла заява, у якій просить розглядати справу без її участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, набув права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.5-7, 109).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у м. Петропавловськ-Камчатський російської федерації, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть, отриманим ОСОБА_1 через відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському. Солонянському районах м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в порядку звернення з проханням про отримання правової допомоги у 2020 році (т. 2 а.с.19-21, 91-95).

22.07.2020 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвій Т.М. заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с.103).

Згідно з копією матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , інші спадкоємці з заявою про прийняття спадщини не зверталися, на дату смерті за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 107-110).

28.08.2020 року від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А., Трубнікова Л.Г. уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.54-56).

18.09.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 1171 (т. 1 а.с.37-38).

Згідно з ч. 1 , 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Положеннями ст. 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків;

З наведеного встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 28.08.2020 року, за яким ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_5 , розпорядилася нерухомим майном останнього, на підставі довіреності, яка була припинена відповідно до норм закону смертю ОСОБА_5 .

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

На час смерті спадкодавця 06.06.2020 року йому належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка входить до спадкового майна.

Статтею 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13.03.2023 року по справі 398/1796/20, у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.

Отже, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 , який прийняв спадщину після смерті батька. Таким чином, судом встановлено належність спірної квартири до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , яку прийняла позивач, яка визнається її власником відповідно до ст. 1268 ЦК України з 06.06.2020 року.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З наведеного в сукупності слідує, що на дату укладення договору квартира входила до спадкового майна, тому договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 28.08.2020 року ОСОБА_2 , яка діяла від імені померлого ОСОБА_5 на підставі довіреності, яка припинила дію у зв`язку зі смертю особи, яка її надала, є нікчемним у силу закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зроблено висновок про те, що у випадку наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 804, посвідчений 28.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., згідно з яким ОСОБА_2 яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок.

Враховуючи викладене, правові підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні, оскільки даний правочин є нікчемним, а в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Отже, суд відмовляє в задоволення позову в цій частині.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи, що на підставі нікчемного правочину право власності на квартиру, яка входить до спадкового майна, яке прийняла як єдиний спадкоємець ОСОБА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 , а в подальшому за ОСОБА_4 , позивач позбавлена можливості оформити право власності на таке майно, тобто її право як спадкоємця порушено та підлягає судовому захисту.

У позові ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом, а також витребувати квартиру в ОСОБА_4 .

За матеріалами справи встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2020 року ОСОБА_3 18.09.2020 року уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу даної квартири.

Жодних доказів, що ОСОБА_4 знала про те, що договір, за яким ОСОБА_3 набув права власності на спірну квартиру порушує конституційні права ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 та є нікчемним, суду не надано.

Таким чином, ОСОБА_4 вважається добросовісним набувачем квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника, згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Установивши, що спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_1 поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від імені померлого спадкодавця на підставі довіреності, що припинила дію зі смертю особи, яка її видала, судом встановлено, що вказаний правочин є нікчемним у силу закону, суд доходить висновку про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , яка є останнім набувачем майна.

На спростування підстав для витребування майна відповідно до статті 388 ЦК України відповідач посилалась на наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі, оскільки ОСОБА_5 видана довіреність на розпорядження квартирою, що унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Однак, станом на дату укладення договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2020 року всі цивільні права ОСОБА_5 щодо квартири припинилися у зв`язку з його смертю, довіреність була також припиненою.

Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна суперечить закону, порушує конституційні права позивача на непорушність права власності, набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру є неправомірним, тому він не мав права на відчуження майна ОСОБА_4 , яка не набула у встановленому законом порядку право власності на це майно.

Суд не бере до уваги аргументи представника ОСОБА_4 щодо того, що витребування у ОСОБА_4 спірної квартири призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод з посиланням на постанову Верховного Суду від 22.02.2023 року по справі № 202/8669/19 з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, вказана норма гарантує право кожної особи мирно володіти своїм майном, у тому числі позивача, яка була позбавлена своєї власності поза її волею.

При цьому у вказаній представником позивача постанові Верховного Суду від 22.02.2023 року по справі № 202/8669/19 з позовом про витребування майна звернулася не фізична особа, а Дніпровська міська рада. Отже, обставини зазначеної справи не є аналогічними обставинам справи, що розглядається.

Суд враховує інтереси позивача як власника спірної квартири, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_1 , яка була позбавлена права власності на квартиру, що входить до спадкового майна, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача.

Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки його з порушенням вимог закону було позбавлено права на спадкове майно.

Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне йому нерухоме майно.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

При цьому, ОСОБА_4 , як добросовісний набувач, не позбавлена можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема з вимогою про стягнення витрачених нею коштів на придбання спірної квартири з продавця, який не мав відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу.

Суд, здійснюючи правосуддя, згідно з ст. 5 ЦПК України захищає цивільні права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, а тому з наведених мотивів дійшов висновку про задоволення позову лише в частині вимог про витребування майна в порядку віндикації, на підставі якої проводиться державна реєстрація, що за викладеними Верховним Судом висновками в постанові Великої Палати № 14-208цс18 від 14 листопада 2018 року додаткового визнання за позивачем права власності не потребує (183/1617/16), тоді як у відповідача права власності в дійсності за встановлених у справі обставин не виникало, через що немає чого припиняти в порядку п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Отже, суд задовольняє позов частково в частині витребування спірної квартири у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, а саме задоволено вимогу до ОСОБА_4 , при цьому в задоволенні позову в іншій частині відмовлено, суд доходить висновку про стягнення з ОСОБА_4 судового збору в розмірі 2 164,40 грн. (судовий збір за дві вимоги майнового характеру 4 328,80 грн./дві вимоги).

Також позивач просила стягнути з відповідачів судові витрати, заявивши у позові витрати на правничу допомогу в розмірі до 20 000 грн. Однак матеріали справи не містять належних доказів розміру понесених позивачем судових витрат на правову допомогу, клопотань в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем та її представником не заявлено.

Відповідачем ОСОБА_4 у відзиві було заявлено, що нею буде понесено орієнтовно 9 000 грн. судових витрат на професійну правову допомогу. Проте до закінчення судових дебатів нею не надано доказів понесення такого розміру витрат, клопотання в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України відповідачем та її представниками не заявлено.

На підставі викладеного, правові підстави для стягнення судових витрат позивача та відповідача ОСОБА_7 на професійну правову допомогу відсутні через недоведеність їх розміру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 215-216, 388, 396, 1216, 1218, 1220, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати в ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_2 .

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 164,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко