У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судових засідань Нагорної М.В.,

представника заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Подільського відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), боржник: ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

Заявниця в особі свого представника - адвоката Старовойтової Д.А. звернулась до суду зі скаргою щодо визнання неправомірним рішення державного виконавця Подільського районного відділу державної, виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О.А. від 11 липня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Скарга обґрунтована тим, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.12.2014 року було видано виконавчий лист. Виконавчий лист був пред`явлений до відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.

27.02.2015 року старшим державним виконавцем ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2.

11.07.2017 державним виконавцем Подільського районного відділу державної, виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О.А. ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 у зв`язку із тим, що аліменти утримані у повному обсязі по дату досягнення дитиною повноліття, заборгованість відсутня, виконавчий лист підлягає поверненню до суду, що його видав. У постанові зазначено, що підстава закінчення виконавчого провадження п.7 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Проте станом на 11.07.2017 року строк, передбачений для даного виду стягнення не закінчився, оскільки дитина, на утримання якої стягнуто аліменти - ОСОБА_4 , не досягла повноліття. Стягувач грошових коштів у порядку виконання судового рішення не отримувала.

18.03.2024 року представник стягувача під час ознайомлення із матеріалами справи, виконавчого листа не виявила.

18.03.2024 року представником стягувача було здійснено запит до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо отримання інформації чи було отримано Деснянським районним судом м. Києва виконавчий лист, виданий 23.12.2014 року. Однак відповідь на вказаний запит не надійшла.

Разоми з тим, представником було здійснено запит №24/20 від 15.03.2024 року, в якому представник просила надати інформацію про те, чи було направлено ОСОБА_2 постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, чи було стягнуто аліменти на утримання дитини, чи було повернуто виконавчий лист, виданий Деснянським районним судом м. Києва 23.12.2014 року до суду у зв`язку із закінченням примусового виконання. Станом на день подання скарги відповідь на запит не надійшла.

Отже, на підставі викладених обставин, заявниця звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду з даною скаргою заявниця зазначила на те, що про закінчення виконавчого провадження стало відомо тільки з «Автоматизованої системи виконавчого провадження», однак станом на 20.03.2024 постанови про закінчення виконавчого провадження вона не отримувала.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2024 року прийнято скаргу до розгляду та призначено судове засідання в справі.

Представник заявника подала письмову заяву у якій заявлені вимоги у скарзі підтримала.

Представник Подільського відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) до суду не прибув, копію матеріалів виконавчого провадження суду надано не було.

Боржник у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядку, встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.12.2014 року по справі №754/19121/14-ц позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю. Шлюб розірвано та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн., щомісячно, але не менші ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову - 19.11.2014 року і до повноліття дитини.

На виконання рішення Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист від № 2- 6997/14 від 23.12.2014.

27.02.2015 року старшим державним виконавцем ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2.

11.07.2017 державним виконавцем Подільського районного відділу державної, виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О.А. ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 у зв`язку із тим, що аліменти утримані у повному обсязі по дату досягнення дитиною повноліття, заборгованість відсутня, виконавчий лист підлягає поверненню до суду, що його видав.

18.03.2024 року представником стягувача було здійснено запит до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо отримання інформації чи було отримано Деснянським районним судом м. Києва виконавчий лист, виданий 23.12.2014 року.

Однак відповідь на вказаний запит не надійшла.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до приписів ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувана від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувана чи боржника; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувана від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувану, або знищення речі, що має бути передана стягувану в натурі або оплатно вилучена; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувана - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотеко держателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням; списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа;списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа.

Як зазначено заявницею у скарзі, станом на 11.07.2017 року строк, передбачений для виду стягнення не закінчився, оскільки дитині, на утримання якої стягнуто аліменти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилось 4 роки і вона не досягла повноліття. Стягувач грошових коштів у порядку виконання судового рішення не отримувала.

Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення «Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Як вбачається з Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

При цьому Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Згідно із позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як з наведеного вбачається, що держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2 статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення державного виконавця Подільського районного відділу державної, виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О. А. від 11 липня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 є неправомірним, а постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 11 липня 2017 року ухвалена передчасно, а відтак скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 76 - 81, 89, 259 - 261, 353 - 354, 450 - 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Поновити стягувачу - ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Старовойтова Дарина Андріївна, строк на подання скарги на рішення державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О. А. від 11 липня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, визнавши причини пропуску строку поважними.

Визнати неправомірним рішення державного виконавця Подільського районного відділу державної, виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Жорноклей О. А. від 11 липня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 22.05.2024.

Суддя: