ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/233/24Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/817/604/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників, цивільну справу № 594/233/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року (ухвалене суддею Губіш О.А., дату складення повного тексту судового рішення - не зазначено) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі ПАТ АБ «Укргазбанк», позивач), в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, апелянт) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2011 року у справі № 2-292/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення №72/19 акціонерного банку «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 36 від 14 листопада 2007 року в розмірі 16687.18 доларів США, що станом на 04 серпня 2011 року в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 133016.85 грн, 10906.68 грн пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №36 від 14 листопада 2011 року в розмірі 16687.98 доларів США та 10906.68 грн пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів на предмет іпотеки: нерухоме майно нежиле приміщення хлібопекарні загальною площею 541.1 кв.м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу 14 листопада 2007 року за реєстровим №3318, шляхом продажу з прилюдних торгів. Стягнуто з відповідача в користь позивача 1820 грн сплаченого судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

Вказане рішення набрало законної сили 20 вересня 2011 року та АБ «Укргазбанк» отримано виконавчі листи, які неодноразово подавались до примусового виконання, та яке виконано лише у грудні 2023 року.

Виходячи із змісту виписки по рахунку, відповідачем за період з 05 серпня 2011 року по 12 березня 2017 року погашено суму боргу в розмірі 1363 дол. США, залишок непогашеної частини боргу склав 15324.18 доларів США (16687.18 дол. США 1363.00 дол. США).

В зв`язку із несвоєчасним виконанням судового рішення у відповідача виникла заборгованість, яка складається з 3 % річних та яка нарахована за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року і складає 2081.47 доларів США.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року за прострочення сплати заборгованості в розмірі 2081.47 доларів США, а також понесені судові витрати.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АК «Укргазбанк» 3% річних від суми боргу за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 2081.47 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АК «Укргазбанк» сплачені судові витрати в сумі 3028 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 27 лютого 2024 року ним було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності в частині вимог про стягнення 3% річних за невиконання судового рішення за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року.

Звертає увагу на те, що 11 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України введено карантин. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. 30 червня 2023 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом, якою було відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин.

На думку апелянта, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 14 лютого 2024 року, трирічний строк загальної позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, пропущено, оскільки позов подано після закінчення строку дії карантину.

Отже, трирічний строк звернення позивача з вимогами про стягнення з відповідача 3 % річних за невиконання рішення суду за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року сплинув зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом після закінчення строку дії карантину.

Апелянт вважає, що існують правові підстави для стягнення з нього 3 % річних за період з 15 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року, однак слід застосувати строк позовної давності за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року.

У зв`язку з наведеним апелянт просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року в частині стягнення 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року у розмірі 857.73 доларів США за несвоєчасне виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2011 року у справі № 2-292/11 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

06 червня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ПАТ АБ «Укргазбанк», в інтересах якого діє ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що виходячи із аналізу чинного законодавства та фактичних обставин справи, які наводились позивачем в позовній заяві, відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_3 від сплати 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року у розмірі 857.73 доларів США за несвоєчасне виконання ним рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2011 року у справі №2-292/11. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строки, визначені у ст.ст.258, 259 ЦК України продовжуються на дію карантину та воєнного стану, а тому строк позовної давності за цією частиною вимог (857.73 доларів США) ПАТ АБ «Укргазбанк» не пропущений.

У зв`язку з наведеним позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Апеляційна скарга подана лише в частині позовних вимог про стягнення 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року у розмірі 857.73 доларів США, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Борщівського районного суду від 05 серпня 2011 року у цивільній справі №2-292/11, яке набрало законної сили 20 вересня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_2 , в користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення №72/19 АБ «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором №36 від 14 листопада 2007 року в розмірі 16687.18 доларів США, що станом на 04 серпня 2011 року в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 133016.85 грн, 10906.68 грн пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №36 від 14 листопада 2011 року в розмірі 16687.98 доларів США та 10906.68 грн пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів на предмет іпотеки: нерухоме майно - нежиле приміщення хлібопекарні загальною площею 541.1 кв.м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу 14 листопада 2007 року за реєстровим №3318, шляхом продажу з прилюдних торгів; стягнуто з відповідача в користь позивача 1820 грн сплаченого судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду в суді цивільної справи.

Поряд з тим, видані Борщівським районним судом Тернопільської області виконавчі листи на виконання рішення суду, неодноразово подавались до примусового виконання, в останнє це відбулось у 2021 та у 2023 роках, що підтверджується копіями постанов про відкриття виконавчого провадження ВП №66285409 від 26 липня 2021 року, ВП № 71004659 від 10 лютого 2023 року, та копіями постанов про закінчення виконавчого провадження ВП № 66285409 від 19 грудня 2023 року, ВП № 71004659 від 19 грудня 2023 року.

Також встановлено, що рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2011 року у справі № 2-292/11 виконано лише у грудні 2023 року, що підтверджується виписками по рахункам:

- № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 );

- № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 );

- № НОМЕР_5 ;

- № НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 );

- № НОМЕР_8 ( НОМЕР_9 );

- № НОМЕР_10 ( НОМЕР_11 )..

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума заборгованості, згідно якої нараховані 3 відсотки річних за період:

з 12 березня 2017 року по 02 квітня 2017 року 15324.18 доларів США,

з 03 квітня 2017 року по 26 квітня 2017 року 15177.18 доларів США;

з 27 квітня 2017 року по 31 травня 2017 року 15028.18 доларів США;

з 01 червня 2017 року по 29серпня 2017 року 14877.18 доларів США;

з 30 серпня 2017 року по 27вересня 2017 року 14721.18 доларів США;

з 28 вересня 2017 року по 29 жовтня 2017 року 14570.18 доларів США;

з 30 жовтня 2017 року по 28 листопада 2017 року 14422.18 доларів США;

з 29 листопада 2017 року по 25 грудня 2017 року 14274.18 доларів США;

з 26 грудня 2017 року по 29 січня 2018 року 14132.18 доларів США;

з 30 січня 2018 року по 26 лютого 2018 року 13987.18 доларів США;

з 27 лютого 2018 року по 31 грудня 2019 року 13837.18 доларів США;

з 01 січня 2020 року по 31грудня 2020 року 13837.18 доларів США;

з 01 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року 13837.18 доларів США.

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, нарахованої в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення суду, складає 2081.47 доларів США.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, нарахована в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2011 року у справі №2-292/11, складає 2081.47 доларів США.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних, ОСОБА_3 не спростований.

Разом з тим, відповідач підтверджує наявність правових підстав для стягнення з нього заборгованості, однак просить застосувати строк позовної давності щодо позовної вимоги за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року на суму 857.73 доларів США.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності:

а) загальний;

б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню.

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ(далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та діє до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

У пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 17 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії воєнного, стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 18 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

У пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 17 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки зупинено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Отже карантин було введено на території України з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Однак в Україні також введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу.

Таким чином з 12 березня 2020 року та станом на теперішній час строки позовної давності, визначені ЦК України, не можуть вважатися пропущеними чи закінченими до моменту дії воєнного стану в Україні.

З огляду на викладене та приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнний стан з 24 лютого 2022 року, на пункту 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення ПАТ АБ «Укргазбанк» із даною заявою до суду лютий 2024 року та період нарахування останнім заборгованості, що становить з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі заявником не пропущено.

Доводи апелянта про те, що 14 лютого 2024 року ПАТ АБ «Укргазбанк» пропущено строк позовної давності, оскільки 30 червня 2023 року відмінено на всій території України карантин, колегія суддів відхиляє, оскільки строки позовної давності, визначені ЦК України, станом на 30 червня 2023 року були продовжені на строк дії воєнного стану, які потім були зупинені на строк дії воєнного стану.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 12 липня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Храпак