Справа № 357/1662/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1060/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Ярмола О.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Коломієць Тетяни Олександрівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Ярмоли О.Я., у справі № 357/1662/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Зазначав, що з 10 серпня 2016 року по 11 лютого 2022 року перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. За час спільного життя за рахунок спільних коштів ними було придбано садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І., було зареєстровано на ОСОБА_1 , за його згодою. Вказував, що він своїми зусиллями і коштами приймав безпосередню участь у купівлі спірного будинку, проводив ремонтні роботи, меблював, покращував житло, яке було придбано для сім`ї, а тому даний будинок є спільним сумісним майном подружжя. З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 083,98 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Коломієць Т.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що спірне майно було придбано за кошти, які належали особисто ОСОБА_1 . Вказує, що на підставі договору позики від 25 грудня 2017 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання позичила у ОСОБА_3 кошти на придбання нерухомості. При цьому, відповідач не була зобов`язана повідомляти свого чоловіка про позичені нею кошти для придбання особисто для себе спірного будинку, враховуючи, що боргові зобов`язання за вказаним договором позики вона несе самостійно. Також для придбання нерухомого майна та проведення у ньому ремонтних робіт було долучено кошти батька відповідачки ОСОБА_4 , який з цією метою здійснив продаж свого авто, а також будучи фізичною особою-підприємцем, усіляко допомагав дочці з ремонтом будинку за рахунок власних грошових коштів. Відповідачкою, як єдиним власником майна, було здійснено переведення та реєстрацію дачного будинку у житловий будинок, як такий, що відповідає державним будівельним нормам, згідно звіту про проведення технічного огляду садового будинку. Позивач не надав суду доказів наявності у нього коштів на придбання спірного майна та здійснення поліпшень такого майна, що вказує на те, що участі у придбанні будинку він не приймав. Зазначає, що позивач не мав достатнього рівня доходу для придбання такого майна, а тому спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягав поділу між сторонами. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки здійснив поділ житлового будинку, якого не існувало на момент його придбання, адже відповідачкою відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року було придбано у власність садовий будинок, а не житловий. Крім того, судом залишено поза увагою, той факт що позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, оскільки у зв`язку з припиненням існування об`єкту, який придбавався за час шлюбу за кошти відповідачки - задоволення позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та права власності на його 1/2 частину не призведе до поновлення порушених прав позивача. Відтак, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Адвокат Солодовнікова О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує проти доводів представника відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні адвокат Коломієць Т.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Солодовнікова О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 10 серпня 2016 року по 11 лютого 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 10).

26 грудня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , яка діяла за згодою чоловіка ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, згідно якого ОСОБА_1 купила садовий будинок Білоцерківський р-н, Фурсівська сільська рада, садове товариство, обслуговуючий кооператив «Городок Хуторок», АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 84-85).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зазначена ОСОБА_1 (т.1, а.с. 86).

З рішення Фурсівської сільської ради № 27 від 11 вересня 2019 року, вбачається, що вказаний садовий будинок, загальною площею 27,80 кв.м., який належить ОСОБА_1 на праві власності, було переведено у жилий будинок, як такий, що відповідає державним будівельним нормам, згідно звіту про проведення технічного огляду садового будинку, виданого ФОП ОСОБА_6 . Зобов`язано ОСОБА_1 внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному чинним законодавством (т.1, а.с. 93).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , визнавши житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя та визнавши за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний ОСОБА_1 у власність на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 26 грудня 2017 року, тобто під час перебування у шлюбі (т.1, а.с. 84-85).

Заперечуючи проти поділу вищезазначеного будинку, ОСОБА_1 заявила, що оплата за вказане нерухоме майно була здійснена за рахунок її власних грошових коштів, які вона отримала від ОСОБА_3 у позику в розмірі 55 000,00 грн., а також за рахунок коштів у розмірі 10 000,00 грн., наданих їй батьком ОСОБА_4 .

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надала суду договір позики від 25 грудня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_3 , за умовами якого останній надав їй грошові кошти в сумі 55 000,00 грн. на умовах поворотної фінансової допомоги, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позикодавцеві зазначену суму грошових коштів, в обумовлений договором строк. Позичальник використовує надані грошові кошти на поповнення оборотних коштів. Позика надається для придбання нерухомості (т. 1, а.с. 87-88).

Також, в підтвердження своєї позиції, сторона відповідача долучила до матеріалів справи копію листа від 04 травня 2023 року № 31/10/3242-К70 Територіального сервісного центру МВС № 3242, з якого вбачається, що ОСОБА_4 було продано транспортний засіб MERCEDES-BENZ 312, 1998 року випуску, вартістю 10 000,00 грн. (т.1, а.с. 91).

Разом з тим, надані ОСОБА_1 документи не є належними та допустимим доказами на підтвердження того, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,був придбаний саме за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 .

Зі змісту договору позики від 25 грудня 2017 року не вбачається, що саме ці грошові кошти, отримані ОСОБА_1 , були використані для придбання спірного будинку. Зазначення в п. 1.4 вказаного договору про те, що кошти надаються для придбання нерухомості не вказує на те, що вони були надані для придбання саме спірного будинку. При цьому сам договір купівлі-продажу квартири не містить пункту, який засвідчував би, що покупець передав кошти продавцю, які є її особистою приватною власністю або отримані за договором позики.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2017 року було укладено ОСОБА_1 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , про що вказано в самому договорі, що в свою чергу свідчить про те, що договір було укладено в інтересах сім`ї, а майно за цим договором придбавалося у спільну сумісну власність подружжя (т.1, а.с. 84). Відтак, доводи представника відповідачки про те, що спірне майно ОСОБА_1 придбала у особисту власність є необґрунтованими.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний саме за особисті кошти ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє посилання представника відповідачки на неналежну оцінку показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , оскільки покази свідків не можуть бути визнані достатніми доказами для підтвердження придбання нерухомого майна за особисті кошти відповідачки та ідентифікацію майна, як її особистої власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав суду доказів наявності у нього коштів на придбання спірного майна та здійснення поліпшень такого майна, є безпідставними, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання відповідачки на те, що позивач під час перебування з нею у шлюбі не мав достатнього рівня доходу для придбання нерухомого майна не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Колегія суддів звертає увагу на те, що набутий у власність сторонами садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у лютому 2019 року, тобто під час шлюбу сторін, був переведений рішенням Фурсівської сільської ради у жилий будинок, а отже це один об`єкт нерухомості (реєстраційний номер 204).

При цьому, вказане переведення садового будинку в житловий будинок не змінює того, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки здійснив поділ житлового будинку, якого не існувало на момент його придбання, адже відповідачкою відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року було придбано у власність садовий будинок, а не житловий, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Коломієць Тетяни Олександрівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 березня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді