КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1230/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб директора-розпорядника Рекрут Світлани Валеріївни про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що станом на 27 березня 2015 року у нього на рахунках банківських вкладів в публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») залишались грошові кошти.

19 березня 2014 року, 11 грудня 2016 року та 17 жовтня 2019 року позивач звертався до відповідача із заявами про повернення коштів, однак кошти не були виплачені йому ні до введення у банку тимчасової адміністрації з 21 листопада 2014 року, ні після прийняття Національним банком України рішення від 19 березня 2015 року про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Умовами всіх договорів банківського вкладу передбачається, що позивач мав право достроково розірвати договір, у зв'язку з чим відповідач був зобов`язаний повернути кошти протягом одного операційного дня.

Вимога позивача про повернення коштів могла бути отримана відповідачем вже на другий/третій день після відправки, у зв`язку з чим обов`язок повернути кошти у відповідача виникав вже станом на 24 березня 2014 року.

Тобто, на думку позивача, з 24 березня 2014 року з боку відповідача мається прострочення і за це прострочення пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачена відповідальність у вигляді нарахування і стягнення пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 %.

Разом з цим, за період з 24 березня 2014 року по 21 листопада 2014 року, коли позивачу з боку відповідача без законних на те підстав не було повернуто кошти, може бути нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, як це передбачено положенням статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене,ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на його користь за період з 24 березня 2014 року по 21 листопада 2014 року пеню у розмірі 3 366 552,31 грн, 3 % річних у розмірі 291 650,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 581 727,94 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено за спливом загальної та спеціальної позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Андрощука С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності, не врахувавши, що було три звернення позивача до відповідача, а саме 19 березня 2014 року, 11 грудня 2016 року і 17 жовтня 2019 року, а не два, як встановив суд. Відповідно потрібно було обраховувати строк давності не з 11 грудня 2016 року, а з 17 жовтня 2019 року. Якщо і з 17 жовтня 2019 року відповідач також не надав жодної відповіді, то така поведінка лише показує на наявність триваючого правопорушення, до якого строк давності не може застосовуватися.

Також позивач вказує, що позовна давність починає обраховуватися від моменту, коли особа дізналась або могла дізнатися про своє порушене право. Про своє порушене право він довідався тільки тоді, коли фактично звернувся до суду з позовом і, відповідно, в його рамках отримав відзив. І виявилось, що відповідач не забажав надати відповідь на його листи/звернення.

Положення статті 268 ЦК України окремо вказує, що до питань, пов`язаних з банківськими вкладами, строк давності не застосовується.

На підтвердження неправильного застосування положення статті 625 ЦК України також маються висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15-ц, відповідно до яких у цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності, які встановлюються: прямо (стаття 268 ЦК України): опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника - адвоката Ярошенко А.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального права.

Свої заперечення мотивує тим, що у правовідносинах за участю банків, в яких введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, рівно як і у правовідносинах щодо здійснення своїх повноважень Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та призначеною ним уповноваженою особою щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 13 листопада 2019 року в справі № 761/2987/18). І суд, розглядаючи справу, де відповідачем є неплатоспроможний банк, зобов`язаний застосовувати положення спеціального Закону.

На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу було виплачено гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами у розмірі 200 000,00 грн, а на підставі укладених договорів банківських вкладів та відповідно до рішення адміністративного суду у справі № 826/1491/17 позивача було визначено кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк» на суму 29 346 723,30 грн і віднесено до четвертої черги кредиторів. У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, а відтак положення статті 625 ЦК України не застосовуються.

30 листопада 2020 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2029 «Про затвердження ліквідаційного балансу та Звіту про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «ВіЕйБі Банк», тому затвердження ліквідаційного балансу на виконання частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про завершення ліквідаційної процедури ПАТ «ВіЕйБі Банк», а згідно частини другої статті 52 цього Закону України вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними.

З огляду на викладені обставини і норми матеріального права, ПАТ «ВіЕйБі Банк», виведення з ринку якого здійснюється безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому зазначає, що застосовуючи до даних правовідносин норми статті 267 ЦК України, суд першої інстанції правомірно зауважив, що звертаючись повторно до ПАТ «ВіЕйБі Банк» з листом від 16 грудня 2016 року, позивач усвідомлював порушення своїх прав, достовірно знав, що на перше звернення його вимоги не були задоволені та його права були порушені. Отже, починаючи з 16 грудня 2016 року слід відраховувати строк позовної давності за пред`явленими позовними вимогами.

До того ж, Окружний адміністративний суд м. Києва у постанові від 25 жовтня 2017 року в справі № 826/1491/17 зауважив, що позивач звертався 21 квітня 2015 року, 19 жовтня 2015 року, 17 квітня 2016 року, 15 жовтня 2016 року до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. із заявами про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог та застосовуючи до позовних вимог позовну давність, Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Сидоренко Ю.А. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Позивач в судове засідання не з`явився і явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 27 березня 2015 року у ОСОБА_1 на рахунках у ПАТ «ВіЕйБі Банк» залишались наступні кошти:

№ НОМЕР_1 - 2 211 081,65 грн;

№ НОМЕР_2 - 1 000 000,00 грн;

№ НОМЕР_4 - 1 081 849,17 доларів США;

№ НОМЕР_3 - 35 343,19 доларів США.

Зазначені кошти позивача знаходились у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі таких договорів:

договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_5 від 22 лютого 2012 року;

додатковий договір № 6 до договору банківського вкладу «34006 RET.Строковий ощадний ГРН КС (6-9-12-13)» (в Національній валюті України) № 21402/2006 від 31 серпня 2006 року (у випадку зміни рахунка-кореспондента) від 22 лютого 2012 року;

додатковий договір № 6 до договору банківського вкладу «34006 RET.Строковий ощадний ГРН КС (6-9-12-13)» (в Національній валюті України) № 21014/2006 від 22 серпня 2006 року (у випадку зміни рахунка-кореспондента) від 22 лютого 2012 року;

додатковий договір № 5 до договору банківського вкладу «34006 RET.Строковий ощадний ГРН КС (6-9-12-13)» (в Національній валюті України) № 43504/2007 від 26 жовтня 2007 року (у випадку зміни рахунка-кореспондента) від 22 лютого 2012 року;

договір банківського вкладу «Зростаючий» № 345134/2012 (в національній валюті) від 15 березня 2012 року;

договір банківського вкладу «Зростаючий» № 345127/2012 (в доларах США) від 15 березня 2012 року;

договір банківського вкладу на вимогу «До виплат» № НОМЕР_6 (в доларах США) від 15 березня 2012 року;

договір банківського вкладу «Зростаючий «Тринадцяти місячний» № 513682/2013 (в доларах США) від 17 січня 2013 року;

договір банківського вкладу «Швейцарський «Постійний» № 565875/2013 (в національній валюті України) від 17 квітня 2013 року;

договір банківського рахунку Стандартний № НОМЕР_7 (в національній валюті України) від 18 березня 2014 року.

З боку ОСОБА_1 мало місце звернення до ПАТ «ВіЕйБі Банк» станом на:

19 березня 2014 року (про повернення коштів, розміщених рахунках);

11 грудня 2016 року (про надання відповіді на заяву від 19 березня 2014 року, сплату пені за неповернення коштів, розміщених рахунках, 3 % річних та інфляційних втрат);

17 жовтня 2019 року (про надання відповідей на лист від 11 грудня 2016 року, на заяву від 19 березня 2014 року, сплату пені за неповернення коштів, розміщених рахунках, 3 % річних та інфляційних втрат) з тим, щоб відповідач повернув йому вказані вище кошти.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у справі № 826/1491/17 ОСОБА_1 був визнаний кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк» і його вимоги в сумах 3 211 081,65 грн і 1 117 192,36 доларів США включені до акцептованих вимог кредиторів.

На виконання вказаної постанови суду і на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осібвід 24 травня 2018 року № 1460 були затверджені зміни до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк», в яких, зокрема, міститься інформація про ОСОБА_1 та вимоги останнього включено до четвертої черги реєстру вимог кредиторів.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що умовами всіх договорів банківського вкладу (пункти № 1-10) передбачається, що ОСОБА_1 мав право достроково розірвати договір, а отже ПАТ «ВіЕйБі Банк» було зобов`язане повернути йому кошти у строки, передбачені в тому числі положенням статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Якщо позивач звертався до відповідача про повернення коштів і останній не здійснив повернення коштів протягом одного операційного дня, то він є таким, що порушив вимогу пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому позивач мав право вимагати сплату штрафних санкцій, окрім інфляційних витрат, нарахованих по валютним рахункам, адже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Суд не погодився із доводами відповідача про пріоритетність норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки спірні правовідносини виникли у період з 24 березня 2014 року по 20 листопада 2014 року, тобто до початку ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Разом із тим, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає судовому захисту, оскільки позов поданий за спливом позовної давності. Суд виходив з того, щовперше позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів за договорами банківських вкладів 19 березня 2014 року, проте відповіді на заяву не отримав. Повторно позивач звернувся до відповідача 16 грудня 2016 року із листом про надання відповіді на заяву від 19 березня 2014 року, повернення коштів, розміщених на рахунках відповідача, і оплату пені, проте відповіді на лист не отримав.

Оцінивши вищевказані обставини, районний суд дійшов висновку, що звертаючись повторно, позивач усвідомлював порушення своїх прав, достовірно знав, що на перше звернення його вимоги не були задоволені та його права були порушені. Отже, починаючи з 16 грудня 2016 року слід відраховувати строк позовної давності за вимогами позивача.

Колегія суддів, перевіривши правильність застосування місцевим судом норм права в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За загальним правилом, визначеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно із статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунку розривається на підставі заяви клієнта у будь-який час. У цьому випадку залишок грошових коштів, які знаходяться на рахунку клієнта, має бути виданий клієнту.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції встановив, що умовами всіх договорів банківського вкладу (пункти № 1-10) передбачається, що ОСОБА_1 мав право достроково розірвати договір, отже невиконання його вимоги про повернення коштів є порушенням банком умов договорів, а тому права позивача були порушені відповідачем. Ці висновки суду першої інстанції сторонами не оскаржувались, отже колегією суддів не перевіряються.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача пеню на підставі пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та 3 % річних разом з інфляційними втратами відповідно до положень статті 625 ЦК України за період з 24 березня 2014 року по 21 листопада 2014 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

За змістом наведених норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (Grafescolo S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з даним позовом 23 вересня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно зауважив, що звертаючись повторно до ПАТ «ВіЕйБі Банк» із листом (заявою) від 16 грудня 2016 року, позивач усвідомлював порушення своїх прав, достовірно знав, що на перше звернення його вимоги не були задоволені та його права були порушені. Отже, починаючи з 16 грудня 2016 рокуслід відраховувати строк позовної давності за вимогами позивача про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тій частині, що позивач звертався до банку із заявами у жовтні 2019 року, отже позовну давність необхідно обраховувати з цієї дати. Право позивача на отримання вкладу було порушене відповідачем ще у березні 2014 року, коли банк не повернув позивачу вклади на його вимогу. І вже з цього часу у позивача розпочав перебіг позовної давності для звернення до суду із вимогами про повернення вкладів.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, з моменту першого звернення до відповідача із заявою про повернення грошових коштів за договорами банківських вкладів, і саме з цього дня позивач вже міг дізнатися про порушення його прав, а отже ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 23 лютого 2022 року по справі № 363/3965/15-ц (провадження № 61-11520св20) безпідставні з огляду на їх нерелевантність спірним правовідносинам, які стосуються виключно стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, а не банківських вкладів з процентами.

В частині аргументів апеляційної скарги про те, що відповідач не надав жодної відповіді на звернення позивача, тому така поведінка вказує на наявність триваючого правопорушення, до якого строк давності не може застосовуватися, слід зазначити наступне.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, у даному випадку повернення банківського вкладу, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Крім того, аналіз норм статті 549 та частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

У цій справі позивач пред`явив позовні вимоги до суду 23 вересня 2022 року, однак просив стягнути з відповідача на його користь пеню, 3 % річних та втрати від інфляції за період з 24 березня 2014 року по 21 листопада 2014 року, тобто до початку введення процедури ліквідації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» та за межами як загального, так і спеціального строку позовної давності, визначеного статтями 257, 258 ЦК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованими.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики та меж апеляційного перегляду рішення колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній