Справа № 128/1644/20
Провадження № 22-ц/801/1182/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 рокуСправа № 128/1644/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 09 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником у цивільній справі № 128/1644/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Ухвалу постановила суддя Карпінська Ю. А.

Ухвалу постановлено у відсутності учасників справи у м. Вінниця

Дата складання повного тексту судового рішення 09 квітня 2024 року,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником та просив замінити вибулого стягувача ТОВ «Кредити готівкою» на його правонаступника ОСОБА_1 у справі № 128/1644/20 за позовом ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 128/1644/20 задоволено позов ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішення суду набрало законної сили 17 травня 2021 року та на його виконання було видано виконавчий лист про стягнення заборгованості в розмірі 11 321,79 грн. і про відшкодування судових витрат у розмірі 2102,00 грн.

12 грудня 2023 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області стягувача ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» у виконавчому провадженні за виконавчим документом, виданим Вінницьким районним судом Вінницької області у цивільній справі № 128/1644/20 за позовною заявою ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, замінено на його правонаступника ТОВ «Кредити готівкою».

12 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» та ТОВ «Кредити готівкою» було укладено договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12122023, відповідно до якого ТОВ «Кредити готівкою» відступило шляхом продажу новому кредитору права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» було укладено договір відступлення права вимоги № 13122023/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» відступило шляхом продажу новому кредитору права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

Оскільки ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» відступило право вимоги за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року, стягнення за яким відбулось у справі № 128/1644/20, а ОСОБА_1 став новим кредитором в даному зобов`язанні, то останній є правонаступником стягувача, і як новий кредитор без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні не має права і можливості звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду. Тому, просить замінити вибулого стягувача ТОВ «Кредити готівкою» на його правонаступника ОСОБА_1 у справі № 128/1644/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ТОВ «Кредити готівкою», ОСОБА_2 , про заміну сторони шляхом заміни стягувача його правонаступником відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким замінити вибулого стягувача ТОВ «Кредити готівкою» на його правонаступника ОСОБА_1 у справі № 128/1644/20 за позовом ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції зроблений помилковий висновок, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки в даному випадку взагалі не ставилось питання надання фінансових послуг, натомість ОСОБА_1 набув виключно права вимоги за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Учасники справи у встановлений судом строк не надали відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 адвокат Сауляк Є. В. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника заявника ОСОБА_1 адвоката Сауляка Є. В., дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 виходив з того, що у даному випадку скаржник, як фізична особа, не наділений правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року, стягнення за яким відбулось у справі № 128/1644/20; відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи ОСОБА_1 суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки ОСОБА_1 не є спеціальним суб`єктом банком або іншою фінансовою установою.

Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду.

Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 512 ЦК України).

У відповідності до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За приписами ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Як зазначено в ч. 5 ст. 442 ЦПК України положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Таким чином, за змістом положень статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється його правонаступником.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 456/3808/14-ц.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізація права на примусове стягнення присуджених судом сум можлива лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні.

Дійсно, із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що із укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором у даних правовідносинах, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу ОСОБА_1 , який не може надавати фінансові послуги.

Разом з тим, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що укладений 13 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» та ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги № 13122023/1, у визначеному законом порядку недійсним визнаний не був.

Інші учасники справи не заявляли вимог про недійсність (нікчемність) даного договору.

З наведеного слідує, що в матеріальних правовідносинах ОСОБА_1 є правонаступником ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19.

Апеляційний суд наголошує на тому, що суд відмовляючи в задоволенні заяви про заміну стягувача із тих підстав, що право вимоги набула фізична особа, яка не може надавати фінансові послуги, фактично вдався в оцінку договору про відступлення права вимоги, не врахувавши, що у відповідності до вимог статті 204 ЦК України дійсність договору презюмується.

Крім того, судом першої інстанції помилково ототожнено суть договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії), що випливає з помилкових висновків суду про неможливість заміни кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, у контексті правовідносин, що склалися.

Суд звертає увагу на те, що у справі що переглядається, заявник просить про заміну стягувача у порядку ст. 442 ЦПК України, що є суттєво відмінним обставинам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, на які посилається суд в оскаржуваній ухвалі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що звернення правонаступника первісного кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту ст. 512, 514 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду залишатися в силі не може, тому в силу статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 09 квітня 2024 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача задовольнити.

Замінити вибулого стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредити готівкою» на його правонаступника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) у справі № 128/1644/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВН23-00784 від 29 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2024 року