ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/476/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар - Іванюта О.М.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мельника Юрія Олександровича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я. у цивільній справі №607/17023/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 10 липня 2010 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , в якому у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано, однак згоди щодо проживання дітей між ними не досягнуто. Після припинення шлюбних відносин діти проживають разом із ОСОБА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 без відома позивача 29 вересня 2022 року здійснила реєстрацію дітей за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 . Крім цього, ОСОБА_2 також має додаткове місце проживання в Королівстві Данія, де після повномасштабного вторгнення в України тимчасово проживали діти.

На даний час діти проживають разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачка категорично заперечує проти проживання дітей із позивачем, у зв`язку із чим виник даний спір.

ОСОБА_1 вважає, що діти повинні проживати разом із ним, оскільки у нього у власності є квартира з усіма необхідними для проживання дітей умовами, проживання дітей з матір`ю в Королівстві Данія може негативно відобразитись на їх освітньому процесі, тому проживання дітей із позивачем буде найкраще відповідати інтересам останніх.

Зважаючи на наведене, позивач просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахувавши пояснення представників сторін, позицію органу опіки та піклування про те, що між сторонами відсутній спір, а також, те що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали та продовжують проживати разом із батьком, прийшов до висновку про відсутність між батьками спору щодо визначення місця проживання дітей.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мельник Ю.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дітей, тому висновок суду про відсутність спору не відповідає обставинам справи. Висновок органу опіки та піклування про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей не може підтверджувати дану обставину та повинен оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами. Також посилається на доводи, викладені у позовній заяві.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що проживання дітей разом із матір`ю в Королівстві Данія буде відповідати найкращим інтересам дітей та гарантуватиме безпеку їх життю та здоров`ю. Дії ОСОБА_1 спрямовані на те, що відсторонити ОСОБА_2 від виховання дітей та обмежити її участь у їх житті.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Ю.О., який доводи апеляційної скарги підтримав, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/14645/20 від 05 жовтня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 749.

Від даного шлюбу колишнє подружжя має двох дітей:

-сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 22 грудня 2010 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2919;

-дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 25 листопада 2014 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2887.

Місцем реєстрації відповідачки ОСОБА_2 та спільних дітей сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 29 вересня 2022 року є адреса: АДРЕСА_1 , що вбачається із Витягів з реєстру територіальної громади № 2022/000691944, № 2022/000691834, № 2022/000691814 від 29 вересня 2022 року.

Водночас, фактичним місцем проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є адреса: АДРЕСА_2 , що слідує із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої 06 вересня 2023 року ОСББ «АКАДЕМІКА В. ГНАТЮКА,20». За цією адресою проживає також батько дітей ОСОБА_1 .

За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 226713392 від 03 жовтня 2020 року, квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1729 від 20 грудня 2023 року «Про затвердження висновку щодо недоцільності визначення місця проживання дітей» затверджено висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із змісту висновку, працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_1 проживає разом із дітьми в квартирі, яка складається з трьох кімнат загальною площею 150 м.кв., з усіма комунальними зручностями. Для дітей виділені окремі кімнати, в яких наявні ліжка для сну, робочі столи, іграшки, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідного віку. Відповідно до довідок № 90, 91, виданих Приватним закладом загальної середньої освіти «Тернопільський ліцей «Школа майбутнього» від 24.11.2023 року ОСОБА_3 навчається у 8 класі, ОСОБА_4 у 4 класі. У зв`язку з тим, що мама дітей довший час знаходиться за кордоном, усіма питаннями, пов`язаними з навчанням, вихованням дітей займається батько. На засідання комісії з питань захисту прав дитини мати дітей, ОСОБА_2 , не з`явилась. Представник матері - ОСОБА_7 на засіданні комісії підтвердила той факт, що ОСОБА_2 проживає за кордоном, а також повідомила, що мати не заперечує щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком. 29.11.2023 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили, що вони проживають разом із батьком, надалі також бажають проживати разом із ним.

Мотиви з яких виходить суд апеляційної інстанції та застосовані норми права.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У справі, що переглядається встановлено, що діти сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично діти проживають разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Будь - яких заперечень щодо місця проживання дітей разом із батьком ОСОБА_2 не висловлювала і упродовж всього часу проживання дітей за зазначеною адресою та на час перебування даної справи в суді першої інстанції не ставила питання про визначення місця проживання дітей разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дітей.

На час пред`явлення позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та на час розгляду цієї справи судом першої інстанції питання щодо проживання дітей було врегульоване за взаємною згодою між батьками відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою ОСОБА_2 не виявляє наміру чи бажання змінювати місце проживання дітей, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку.

Крім цього, суд першої інстанції у сукупності з іншими доказами вірно врахував висловлену на засіданні органу опіки та піклування позицію матері та висновок органу опіки та піклування про те, що спору між сторонами немає, а отже немає підстав для визначення у судовому порядку місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання дітей із ним не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким, наразі немає, докази про таке відсутні.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у разі коли суд дійшов висновку про відсутність спору, останній повинен був закрити провадження у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність спору може бути підставою для закриття провадження у справі (п. 2 частини 1 статті 255 ЦК України), а встановлення обставин судом про відсутність порушеного права позивача є підставою для відмови у задоволенні позову, що в даному випадку зробив суд першої інстанції.

Щодо доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Ю.О. про те, що мати дітей без згоди батька у вересні 2022 року змінила реєстрацію місця проживання дітей, що свідчить про наявність між сторонами спору, колегія суддів зазначає наступне.

Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що реєстрація місця проживання дітей за адресою АДРЕСА_1 була здійснена 29.09.2022 року без згоди батька ОСОБА_1 .

Крім цього, відповідачка не вчиняла жодних дій для зміни місця фактичного проживання дітей з квартири по АДРЕСА_2 на будинок по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 фактично проживає за межами України, в попередні періоди її перебування на території України між сторонами не виникало жодних спорів щодо місця проживання дітей, всі питання щодо дітей вирішувалися сторонами за взаємною згодою.

Припущення позивача з приводу того, що після наступного приїзду відповідачки на територію України вона буде вчиняти певні дії з метою зміни фактичного місця проживання дітей, не свідчать про порушення прав позивача чи дітей станом на час звернення з позовом та розгляду цієї справи судом, не свідчать про наявність спору та не є підставою для задоволення позову.

Позиція ОСОБА_2 , висловлена нею у відзиві на апеляційну скаргу, не спростовує висновків суду першої інстанції та не доводить наявність спору між батьками, зокрема, станом на час предявлення позову та ухвалення рішення судом першої інстанції.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Мельника Юрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.