ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Храпійчуком Віктором Олександровичем на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна, в якому просив суд:

встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не менше п`яти років на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого залишилася спадщина у вигляді квартири, загальною площею 38,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та гаражний бокс № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , площею 43,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач протягом останніх п`яти років проживав однією сім`єю з померлим ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , що належала на праві власності померлому.

Після смерті ОСОБА_3 , позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті. Однак, листом №118/01-16 від 19 серпня 2021 року, його повідомили, що для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати документи, що підтверджують родинні стосунки як спадкоємця першої або другої черги, а відтак позивач звернувся до суду в вищевказаним позовом.

05 листопада 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна, з вимогою:

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 38,6 кв.м., що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане ОСОБА_3 Відділом приватизації державного житлоремфонду Ватутінської районної Ради 10 червня 1996 року.

Вимоги зустрічного позову мотивував тим, що є рідним братом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . На виконання вимог статті 1269 ЦК України подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. заяву про прийняття спадщини за законом після померлого брата. На підставі цієї заяви 15 червня 2021 року заведена спадкова справа №24/2021 до майна померлого.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року в порядку забезпечення позову у цій справі заборонено приватному нотаріусу Алейнік Л.О. видавати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого брата. У зв`язку з цим у ОСОБА_1 існують перешкоди в оформленні права власності на спадкове майно.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, постановленою у судовому засіданні 22 грудня 2021 року без виходу до нарадчої кімнати, зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування задоволено. Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не менше п`яти років на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом залишено без задоволення.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Храпійчук Віктор Олександрович 26 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .

Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку надану наявним у справі доказам, оскільки підставою подання зустрічної позовної заяви був не факт застосування судом заходів забезпечення первісного позову, а саме подання позову ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 . Отже, позивачем за первісним позовом оспорюється право відповідача на спадкування усього майна покійного брата.

Також вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини не підтверджують позицію ОСОБА_2 про те, що він проживав разом з померлим однією сім`єю, період часу та кількість осіб у такій сім`ї суперечать поняттям сім`ї в розрізі його визначення у СК України.

Отже, рішення місцевого суду в частині встановлення факту проживання однією сім`єю є таким, що суперечить матеріалам справи. Крім того, формулювання у резолютивній частині рішення «не менше п`яти років на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 » носить не конкретний та беззмістовний характер.

Зауважив, що відповідно до показів свідків, померлий з жовтня 2015 року і до самої смерті працював, що не може свідчити про його перебування у безпорадному стані. При цьому, зміна черговості спадкування можлива лише у тому випадку, коли є спадкоємці за законом різної черги. У даному випадку апелянт є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Храпійчуком Віктором Олександровичем на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Апелянт у судове засідання не з`явився, адвокат Храпійчук Віктор Олександрович діючи в його інтересах, 25 листопада 2024 року подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги апеляційної скарги підтримав.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавав.

26 листопада 2024 року адвокат Богданов Є.А., діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з незадовільним станом здоров`я та поганим самопочуттям, з метою недопущення ризику розповсюдження інфекції. Доказів на підтвердження наведених обставин до клопотання не долучено.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки представника ОСОБА_4 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі достатніх наявних у справі доказів (постанова КЦС ВС у справі №752/8103/13-ц).

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 03 травня 2021 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить: квартира АДРЕСА_1 , а також гаражний бокс № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , площею 43,70 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. із заявою про прийняття спадщини. Однак, листом №118/01-16 від 19 серпня 2021 року його повідомили, що для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати документи, що підтверджують родинні стосунки як спадкоємця першої або другої черги.

З копій квитанцій про сплату комунальних послуг та з виписок банку встановлено, що ОСОБА_2 здійснювались оплати за адресою належної померлому квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору-Замовлення №98.22860П на організацію та проведення поховання від 16 листопада 2021 року, ОСОБА_2 займався організацією та витратами на поховання, а також виготовленням меморіального комплексу ОСОБА_3 .

Представником ОСОБА_1 також надано суду докази на підтвердження участі у похованні померлого брата, а саме копію Договору №98/21 про надання ритуальних послуг від 05 травня 2021 року для організації і проведення поховання ОСОБА_3 ; копію Акту від 05 травня 2021 року №98/21 приймання-передачі наданих послуг до Договору №98/21 про надання ритуальних послуг від 05 травня 2021 року; копію товарного чека №98/21 від 05 травня 2021 року на суму 3 885,00 грн.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідків, які надали наступні показання:

Свідок ОСОБА_5 показав суду, що працює заступником Головного лікаря по кадрах Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги, працював разом з ОСОБА_3 з 2002 року. Проживав у квартирі він один, родини не було. Знає, що померлий підтримував постійне спілкування з родиною позивача. ОСОБА_2 знав по роботі, а його маму з часу як ОСОБА_3 захворів. З часу хвороби ОСОБА_3 ним піклувалася родина ОСОБА_6 . Інших родичів не було. Зі слів померлого, знає, що у нього є племінник, за брата ніколи не згадував. ОСОБА_3 вперше захворів у 2015 році, лежав в їх лікарні з інсультом. Він був дуже важкий. Через два місяці почав ходити, підніматись. Йому приносили продукти харчування ОСОБА_2. У цей період коли ОСОБА_3 почав пересуватись допомагав йому ОСОБА_2 та його мати. На похованні зустрів чоловіка, який назвався братом ОСОБА_3 , однак похованням займався ОСОБА_2 . На другий ранок після поховання, як по звичаю, принесли сніданок ОСОБА_3 , брата не було. Люди біля будинку сказали, що родичі забрали речі з квартири після похорон і поїхали.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що знає ОСОБА_2 , працює консьєржкою у будинку де проживав ОСОБА_10 з 1992 року. Знає коли він получив квартиру, то допомагали йому робити ремонт ОСОБА_2, мати ОСОБА_7 , батько ОСОБА_2 і сам ОСОБА_2 . Лежав ОСОБА_10 в лікарні дуже довго, десь півроку. Він не міг сам за собою доглядати. ОСОБА_2 йому в цьому допомагали. Один раз бачила брата на похоронах та після похорон. Погрузили клітчаті сумки, викликали таксі і поїхали.

Свідок ОСОБА_13 , суду показала, що працює у Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги, де працював померлий ОСОБА_10 , медичною сестрою. При житті ОСОБА_10 розповідав, що дружить з ОСОБА_2 , разом проводили час. Коли ОСОБА_10 захворів, родина ОСОБА_2 навідували його, та біля нього ввесь час бачили ОСОБА_2 з матір`ю. Без сторонньої допомоги ОСОБА_10 не міг пересуватися. ОСОБА_10 сам говорив, що буде їхати після лікарні до ОСОБА_2. Окрім ОСОБА_6 , після перенесеного першого та другого інсультів я нікого не бачила. Бачила родичів тільки на похоронах.

Свідок ОСОБА_14 показав суду, що з померлим ОСОБА_10 були знайомі з 2011 року. З 2015 році у нього стався перший інсульт, особисто його відвідував. Про його стан здоров`я дізнавався через його племінника ОСОБА_2 . Вони з ним постійно були на зв`язку. ОСОБА_2 попросив перевезти ОСОБА_3 з лікарні додому. ОСОБА_3 казав за ОСОБА_2 , що він є його племінником. Знав ОСОБА_2 , як племінника ОСОБА_3 . Знає, що їсти йому готував ОСОБА_2 , він особисто говорив, що все, що у нього є - це буде ОСОБА_2 . На питання, чому ОСОБА_10 не залишив заповіт на користь позивача, зазначив, що ОСОБА_3 не збирався помирати. Він дуже любив життя.

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що з померлим ОСОБА_10 познайомилися ще у 1989 році. Вони його запросили в гості, він часто приходив до них. В 1990 році ОСОБА_3 отримав квартиру, в цей час він жив у них, хоча гуртожиток був ближче до місця роботи. Всі разом робили ремонт у квартирі ОСОБА_3 , оскільки коштів на ремонт не було. Ремонт робили своїми силами, а саме ОСОБА_2 , вона, її чоловік та ОСОБА_3 . Свідок разом з ОСОБА_3 їздили на ринок, купляли продукти харчування теж разом. Також їздили до товариша ОСОБА_3 по навчанню, який жив у м. Тараща та працював там судмедекспертом. Це був його товариш по медінституту. Потім вони із сім`єю купили будинок у селі, в цьому будинку в ОСОБА_3 була своя кімната. У 2015 році ОСОБА_3 отримав перший інсульт. Спочатку він був у реанімації, а потім його перевели у палату інтенсивної терапії. В цій палаті він лежав сам. Після лікарні вони його перевезли до себе у квартиру АДРЕСА_4 . У 2017 році у ОСОБА_3 стався другий інсульт. Через 3 дні у нього стався третій інсульт. У 2021 році у ОСОБА_3 стався черговий інсульт. З 1994 року з ОСОБА_3 і аж до його смерті, жили як одна сім`я, а саме до травня 2021 року.

Свідок ОСОБА_19 (у режимі відео конференції, у приміщенні Таращанського районного суду Київської області) показав суду, що знайомий з сім`єю ОСОБА_3 з 1986 року. Десь у 90-х роках ОСОБА_10 повідомив, що у нього з`явився добрий друг ОСОБА_6 . ОСОБА_3 йому допоміг вступити у вищий навчальний заклад. Приїздив до них у Таращу із другом та його батьком. Сім`я ОСОБА_6 його дуже підтримувала, ОСОБА_2 більше надав йому допомоги ніж родичі. ОСОБА_2 був членом сім`ї померлого. ОСОБА_3 вважав сім`ю ОСОБА_6 самими близькими родичами.

Свідок ОСОБА_22 показав суду, що він працює зав. відділенням станції переливання крові у лікарні швидкої допомоги №1 м. Києва. ОСОБА_3 був старшим товаришем, стан у нього був важкий. Сім`я ОСОБА_6 опікувалась за ОСОБА_3 , а саме ОСОБА_2 та його мати. Коли він перебував у лікарні, не міг сам за собою доглядати. Він став немічним, забував після інсульту. Йому допомагали усі. Фізично допомагали тільки ОСОБА_2 та його сім`я. Після стаціонару ОСОБА_3 поїхав на квартиру ОСОБА_2. ОСОБА_3 займалася родина ОСОБА_2.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним та обґрунтованим факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не менше п`яти років на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Також враховуючи тяжку хворобу ОСОБА_3 , суд вважав доведеним, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу опікувався померлим, надавав допомогу у постійному догляді, як у побуті так і за місцем роботи, а тому дійшов висновку про визнання за ОСОБА_2 разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд врахував, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Однак, сам по собі факт застосування судом забезпечення позову не є порушенням прав відповідача на належне оформлення його спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину. Вказані права можуть бути реалізовані особою після набрання рішенням законної сили.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ЦК України юридичні факти - це факти з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Згідно з роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для ОСОБА_2 встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини має юридичне значення, оскільки породжує права на спадкування за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з пунктами 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України підлягає встановленню два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Отже, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, за обставин первісного позову необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем, і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж 5 років до дня смерті спадкодавця.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На переконання колегії суддів, із урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 протягом не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що встановлені судовим розглядом та повідомлені свідками обставини свідчать, що відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не носили характеру сімейних, а проявлялися у близьких дружніх/приятельських стосунках та не були пов`язані зі спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та достатнього доказу на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 постійно проживав з померлим за однією адресою та постійно вів з ним спільне господарство, а сама по собі здійснення догляду за ОСОБА_3 під час його перебування на лікуванні, надання у зв`язку з цим йому допомоги та піклування про нього, в силу діючого законодавства не може тлумачитися як прояв сімейних взаємовідносин.

Також колегія суддів критично сприймає посилання місцевого суду на сплату саме позивачем комунальних послуг за адресою належної померлому квартири АДРЕСА_1 , адже платником за більшістю з них є саме ОСОБА_3 , іншого платника ідентифікувати не можливо. Крім того, позивачем було надано лише три квитанції за січень-лютий 2017 року та дві за липень 2021 року, що не свідчить про постійне та систематичне виконання позивачем своїх обов`язків як члена сім`ї та ведення спільного господарства з померлим (використання особистих коштів), а не виконання доручення останнього на сплату комунальних послуг.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність обставин, які за диспозицією статті 1264 ЦК України дають підстави вважати ОСОБА_2 таким, що проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 не менше п`яти років до смерті останнього.

Оскільки первісні позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_1 на підставі статті 1259 ЦК України є похідними від позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду в частині зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом з нижченаведених мотивів.

За приписами частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з роз`ясненнями в пункті 23 постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

За обставинами зустрічного позову, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження існування перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата у позасудовому порядку, нотаріусом у видачі такого свідоцтва йому не відмовлено, а тому відсутні підстави для визнання його права на спадщину у судовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Отже, вимоги апеляційної скарги належить задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Храпійчуком Віктором Олександровичем - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року в частині первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова