ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/440/22 Провадження 2-п/636/27/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 місто Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

Головуючої судді Золотоверхої О. О.,

за участі секретаря судового засідання Зіник А.М.,

представника заявника - ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25.10.2023 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2023 судом постановлено заочне рішення по справі, яким позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті ОСОБА_6 у розмірі 100000 грн., на користь ОСОБА_5 - відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок смерті ОСОБА_6 у розмірі 44082.79 грн. та на користь держави - судові витрати у розмірі 2907.74 грн.; в іншій частині в задоволенні вимог відмовлено.

На адресу суду 25.11.2024 надійшла заява представника ОСОБА_3 адвоката Крамчанінової О.В. про перегляд заочного рішення.

В заяві представник посилається на те, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у складі судді Золотоверхої О.О. по справі № 636/440/22 від 25.10.2023 позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено частково. 21 лютого 2024 Постановою Харківського апеляційного суду по справі № 636/440/22 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25.10.2023 - без змін. Однак, про вказане заочне рішення не було відомо ОСОБА_3 , та він вважав, що між позивачами та відповідачем відсутній будь-який спір. ОСОБА_3 до воєнних дій рф проти України зі своєю дружиною та двома малолітніми дітьми: ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та неповнолітньою ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживали у м. Харкові. Після початку воєнних дій рф проти України, з метою захисту життя та здоров`я своєї родини, зокрема маленьких дітей, відповідач зі своєю родиною змушений був переїхати до АДРЕСА_1 , де проживав до 31 березня 2023 року. З 01 квітня 2023 року відповідач зі своєю родиною проживали в м. Красноград, Харківської області, де орендували частину будинку до 01 березня 2024 року. ОСОБА_3 не з`явився на судове засідання, на якому було ухвалено спірне судове рішення та не повідомив про причини своєї неявки відносно цього виходячи з того, що він взагалі не знав про існування судового процесу та не був належним чином повідомлений про календарну дату проведення вказаного засідання. В матеріалах справи зазначено адресу реєстрації відповідача АДРЕСА_2 , але в період з 23.04.2022 по 01.03.2024 він не проживав за даною адресою, оскільки змушений був покинути свій дім заради своєї безпеки та безпеки родини. Жодних судових повісток відповідач не отримував. Таким чином, у заявника ОСОБА_3 були поважні причини неявки у судові засідання та поважні причини неподання відзиву на позов. Крім того, вважає, що судом було помилково ухвалене заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог. Так, суд, приймаючи рішення, не з`ясував всі дійсні обставини справи, та наведені обґрунтування позовних вимог не доведені достатніми доказами. ОСОБА_3 був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права та подати суду заперечення/відзив на позов, а відтак суд прийшов до передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог, що свідчить про наявність підстав для скасування заочного рішення у справі. У жовтні 2024 року позивач звернувся до Головного сервісного центру МВС з метою реалізації належного ОСОБА_3 автомобіля, але йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що на нього накладено арешт. Після чого між позивачем та Адвокатським об`єднанням «АРХОНТ», в особі керуючого партнера Бєлокриницького А.О. було укладено Договір про надання правової допомоги № 01/1010/2024 від 10 жовтня 2024 року. 25 жовтня 2024 року Договір про надання правової допомоги № 01/1010/2024 від 10 жовтня 2024 року розірвано, оскільки адвокатське об`єднання не мало технічної можливості здійснити ознайомлення з матеріалами справи № 636/440/22 та надати правовий аналіз, тому що через систему Електронний суд йому не надано Чугуївським міським судом Харківської області в електронному доступі наступні документи: рішення, позов та інші документи, що підтверджується Додатковою угодою № 1 від 25.10.2024. На звернення адвокатського об`єднання до суду була надана відповідь, що заочне рішення та інші документи будуть відскановані та додані до Електронного суду згодом. В період з 19.10.2024 по 19.11.2024 ОСОБА_3 знаходився на лікуванні у стаціонарі КНП «Міська студентська лікарня» ХМР та втратив тимчасово працездатність. Після тривалого лікування, яке проходило по 19.11.2024, ОСОБА_3 укладено Договір про надання правової допомоги з адвокатом Крамчаніновою О.В. від 21.11.2024. «23» листопада 2024 року ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Крамчанінову О.В. ознайомився з матеріалами даної справи, зокрема із заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у складі судді Золотоверхої О.О. по справі № 636/440/22 від 25.10.2023. В заочному рішенні зазначено, що відповідачем по справі є ОСОБА_3 , оскільки він володіє транспортним засобом Hyundai Accent д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія якого стався наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який від отриманих травм загинув на місці ДТП. За правилами ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст.1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається згідно ст. 22 ЦК України відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки відповідач не мав можливості приймати участь при розгляді справи судом, він не надав до справи Поліс № АІ/8930126 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі страховою компанією ПАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» від 14.01.2016, відповідно до умов якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Згідно Полісу № АІ/8930126 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14.01.2016, страхувальник ОСОБА_3 застрахував цивільно-правову відповідальність, забезпечену транспортним засобом Hyundai Accent д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована, то обов`язок відшкодувати шкоду покладається на його страховика, відповідно до Полісу № АІ/8930126 від 14.01.2016. Отже, відповідачем по справі має бути не власник транспортного засобу ОСОБА_3 , а страхова компанія ПрАТ ««Харківська муніципальна страхова компанія» (). Тому представник просила скасувати заочне рішення від 25.10.2023 по справі №636/440/22.

Крім того представником заявника надано заяву, в якій вона просила поновити строк для пред`явлення заяви про перегляд заочного рішення, яка обґрунтована тим, що про існування рішення суду не знав, 23.10.2024 дізнався про накладення арешту на його майно, рішення суду не отримував, з матеріалами справи, в т.ч. рішенням суду, ознайомився через представника лише 23.11.2024.

Представник заявника адвокат Крамчанінова О.В. в судовому засідання заяву про перегляд заочного рішення підтримала, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_9 в судовому засіданні заперчеувала проти перегляду заочного рішення.

Позивач ОСОБА_4 до суду не з`явилися, про місце та час судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши матеріали зазначеної справи, та докази, надані відповідачем, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що цивільна справа №636/440/22 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди перебувала у провадженні з 28.01.2022 по 25.10.2023. За час розгляду відповідач ОСОБА_3 повістки про виклик до суду не отримував, поштові відправлення поверталися до суду без вручення.

25.10.2023 судом ухвалено заочне рішення про часткове задоволення вимог позивачів. Вказане рішення відповідачем не отримано (поштове повідомлення повернулося до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» а.с.108). Постановою Харківського апеляційного суду від 21.02.2024 рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25.10.2023 залишено без змін (повістки про виклик до суду апеляційної інстанції також поверталися до суду без вручення, відомості про вручення відповідачу постанови Харківського апеляційного суду від 21.02.2024 матеріали справи також не містять).

Згідно матеріалів справи, а саме листів Чугуївського міського суду Харківської області від 22.11.2024, адресованих адвокат Бєлокриницькому А. (а.с.163), ОСОБА_10 (а.с.164) матеріали в електронному виді відкриті стороні відповідача 22.11.2024.

23.11.2024 адвокат Крамчанінова О.В. звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення по справі №636/440/22 (яка була направлена представником відповідача поштовим зв`язком на адреси позивачів 23.11.2024 (а.с.175-178).

На підтвердження викладеного у заяві до суду надано:

- копію договору найму (оренди) нежитлового приміщення від 01.04.2023 (а.с.186/2-187) за адресою: АДРЕСА_3 ; копії акту приймання передачі до договору (а.с.188, 189);

- копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1195 від 19.11.2024 (а.с.184) (відповідач перебував на лікування в період з 19.10.2024 по 19.11.2024);

- копію страхового полісу №АІ 8930126 від 14.01.2016 (а.с.217);

- копії свідоцтв про народження ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Згідно ч.3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Як передбачено ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суд. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач викликався до суду належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації, яка була перевірена судом до відкриття провадження по справі (а.с. 47,48).

Згідно ч.3, 4 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до положень Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 7 лютого 2022 року №265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/ перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання чи перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема під час вибору суду, якому підсудна справа. Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

ЦПК передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня.

Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстрованим може бути лише одне місце проживання.

Таким чином, судом використано законні та належні способи виклику відповідача на судові засідання, саме шляхом надсилання копії позовної заяви та судових викликів за адресою його реєстрації.

Щодо посилання представника заявника на судову практику щодо обв`язку відшкодувати шкоду у межах страхового відшкодування в разі наявності договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту постанови Великої палати Верховного суду від 14.12.2021 (справа № 147/66/17), звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к).

У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Закону 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України).

Незважаючи на те, що у справі, що переглядається, потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика тієї особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди.

При цьому обмеження, встановлені статтею 1194 ЦК України, не поширюються на зазначені правовідносини, оскільки наведена норма регламентує визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати (тобто така виплата мала бути проведена) і не встановлює будь-яких обмежень у разі, якщо у страховика не виникло обов`язку зі сплати страхової виплати.

Інше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту скоєння ДТП. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право в порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника завдавача шкоди.

Вибір страховика належить кожній особі, яка вирішила вступити в договірні відносини з приводу такого виду страхування, відповідно, така особа має нести всі ризики обрання неналежного, недобросовісного або ненадійного контрагента. З іншого боку, нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) жодною нормою чинного законодавства не визнано як підстава припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звертає увагу не те, що Верховний Суд у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 447/819/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 369/3461/17 та у справі № 730/125/16-ц по-іншому застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). Зокрема, у зазначених справах за фактичними обставинами потерпілі особи на момент звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди винуватцем ДТП пропустили встановлені строки подання заяви про страхове відшкодування, передбачені статтею 37 Закону № 1961-IV. Вказане відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), було підставою для відшкодування шкоди особою, винною у ДТП. Однак, незважаючи на зазначені фактичні обставини, суд касаційної інстанції скасовував рішення судів попередніх інстанцій про стягнення відшкодування з особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді.

Водночас відповідно до положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV для вирішення питання, чи виник у страховика (страхової компанії) обов`язок зі сплати страхового відшкодування, та для правильного застосування висновку Великої Палати Верховного Суду правове значення має факт звернення потерпілої особи до страховика (страхової компанії), а не особи, яка завдала шкоди. При цьому за викладеними в рішенні обставинами потерпіла особа в межах строків, установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV до страховика не зверталася й не набула права на відшкодування шкоди шляхом отримання страхової виплати.

З урахуванням наведених мотивів та обґрунтувань колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що є всі підстави для уточнення правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). Наявність різного по суті застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), свідчить про неузгоджену практику його застосування в ситуації, коли потерпіла особа, пропустивши встановлені строки подання заяви про страхове відшкодування, передбачені статтею 37 Закону № 1961-IV, звертається до суду за захистом свого права на відшкодування шкоди безпосередньо до особи, яка завдала таку шкоду.

Не заперечуючи того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, сплачує страхові платежі і має право вимоги до страховика порушника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, Верховний Суд вважає, що в ситуації, коли потерпілий втратив право на отримання відшкодування шкоди від страховика порушника, необхідно керуватися тим, що таке відшкодування є можливим на загальних підставах за рахунок винної особи за принципом генерального делікту.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що в правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця ДТП триває довше за один рік, а тому сплив такого строку призводить до втрати потерпілим права вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до страховика особи, винної в завданні такої шкоди. Отже, тлумачення наведених норм права таким чином, що сплив річного строку з моменту настання ДТП призводить також і до втрати вимоги до заподіювача шкоди, позбавлятиме потерпілу особу взагалі можливості відшкодувати завдану їй шкоду будь-якою особою.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застарілий характер внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

За змістом Цивільного процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, страховий випадок мав місце 06.11.2016, проте остаточне рішення в межах досудового розслідування кримінального провадження №0001207 прийнято 31.07.2020. Відомості про наявність у позивачів у справі статусу потерпілих в межах кримінального провадження, та, відповідно - наявність у них доступу до інформації щодо існування у відповідача діючого страхового полісу, так само як і дані про те, що позивачам на час звернення до суду із позовом було достеменно відомо про той факт, що відповідальність відповідача була застрахована у тій чи іншій старховій компанії, а також докази того, що позивачі скористались правом подання заяви про страхове відшкодування у встановлені строки - в матеріалах справи відсутні.

Крім того, судом враховується та обставина, що на терпешіній час заочне рішення, про перегляд якого відповідачем подано заяву після розгляду апеляційної скарги позивача судом апеляційної інстанції, фактично набрало законної сили та звернуто до виконання.

Разом із тим, суд вважає поважними причини пропуску строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення, наведені представником відповідача та вважає за доцільне поновити відповідачу пропущений з поважних причин процесуальний строк.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що є всі підстави для відмови у скасуванні заочного рішення.

Керуючись ст. ст. 287-288, 260,261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Згідно ч.4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. О. Золотоверха