Справа № 367/9226/18
Провадження №2/367/320/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. В обґрунтування позову вказав, що відповідач ОСОБА_1 13.11.2017 року рухаючись в напрямку м. Бровари, керуючи транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості для руху, в результаті здійснив зіткнення з автомобілем Мітсубісі д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до їх пошкодження, чим порушив ст. 124 КУпАП. На дату скоєння цієї пригоди водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина ОСОБА_1 у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою Ірпінського міського суду Київської області від 20.03.2017 року. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль Мітсубісі, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 . Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, відповідно до висновку звіту № 712/11/16Б про оцінку автомобіля Мітсубісі д.н.з. НОМЕР_2 та складає 82 470,11 грн. Зазначена шкода особисто винуватцем не була відшкодована потерпілій особі. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою до якої було додано копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7862367 з терміном дії - з 29.04.2016 до 28.04.2017 р. У зв`язку з настанням події, передбаченої п. 41.1 ст. 41 ЗаконуУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону), МТСБУ 13.04.2017 р. здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 72116,89 грн. Також, МТСБУ додатково понесені витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 748,00грн. Відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону, після проведення виплати ОСОБА_2 у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до ОСОБА_1 13.04.2017 р. № 3/1-05/9010 МТСБУ звернулось до ОСОБА_1 з листом про компенсацію витрат в добровільному порядку, який залишено без задоволення. Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат 72 116,89 грн. та витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 748,00 грн. Витрати по оплаті судового збору також покласти на відповідача.

Представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Таран Л.М. через канцелярію суду подано відзив, в якому зазначає, що під час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, скоєне під час вказаної ДТП, судом було встановлено, що ОСОБА_1 працює військовим в НОМЕР_3 , також в даній постанові зазначено, що матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності надійшли від Ірпінського ВП ГУ НП України в Київській області. Під час ДТП відповідач перебував за кермом автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував на обліку у військовій частині НОМЕР_3 , та використовувався у взводі військової інспекції безпеки дорожнього руху з метою супроводу колон транспортних Збройних Сил України. Тобто, враховуючи зазначене, зауважує, що на момент ДТП відповідач перебував в трудових відносинах із військовою частиною НОМЕР_3 та виконував службове завдання на службовому автомобілі, належному даній військовій частині. Відповідальність юридичної або фізичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, роботодавець несе відповідальність за шкоду завдану в ДТП, якщо вона була завдана працівником під час виконання своїх посадових обов`язків. При цьому відповідальність роботодавця настає за наявності спеціальних умов за яких винуватець перебуває саме у трудових відносинах з суб`єктом господарювання та завдання шкоди відбулося у момент виконання працівником своїх трудових обов`язків.Враховуючи викладене, на відповідача, не може бути покладена відповідальність відшкодування шкоди, оскільки шкода, завдана працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною особою, тобто позивач повинен був звернутися з даними позовними вимогами до військової частини НОМЕР_3 . Просить суд відмовити в задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не забезпечив явку свого представника. Через канцелярію суду подав клопотання в якому просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Його представник через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що постановою Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Судом встановлено, що 13.11.2017 р. о 12-10 год. на автодорозі ПСО м. Київ в напрямку Броварів на 19км ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093» д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху не впевнився, що де буде безпечно, допустив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_4 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Дані обставини підтверджується протоколом адміністративного правопорушення серія АП2 № 298928, схемою ДТП, письмовими поясненнями сторін. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 10.1 ПДР України. В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні зазначеного вище правопорушення. Крім того, в постанові в анкетних даних ОСОБА_1 вказано, що він працюючий військовий в НОМЕР_3 .

В результаті ДТП з вини водія ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7862367, діючий з 29.04.2016 року до 28.04.2017 року, виданого СК «СКАЙД».

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована.

Відповідно до висновку звіту № 712/11/16Б від 04.12.2016 року про оцінку вартості (розміру майнової шкоди завданої власнику КТЗ вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_4 складає 82470,11 грн.

Позивач, розглянувши заяву власника пошкодженого автомобіля та зібрані документи по даному ДТП прийняв рішення про відшкодування ОСОБА_4 шкоди з фонду захисту потерпілих в розмірі 72116,89грн., що підтверджується наказом № 3197 від 13.04.2017 року.

Згідно платіжного доручення № 203РВ від 26 грудня 2016 року позивачем сплачено послуги аварійного комісара згідно рах. № 203 від 04.12.2016р., справа 37389 в розмірі 748,00грн.

Згідно платіжного доручення №3197рв від 13 квітня 2017 року МТСБУ оплачено 72116,89грн виплата по справі № 37387, згідно наказу № 3197 від 13.04.2017р., ОСОБА_4 , тз НОМЕР_2 .

Згідно довідки № 830/55/2666 від 08.11.2022 року командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 перебуває на військові службі в військовій частині НОМЕР_3 з 26.10.2013 року по теперішній час.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004року (далі- Закон №1961-IV) та Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно п. 21.1 ст. 21 Закону №1961-IV, з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно ст. 22 Закону №1961-IV МТСБУ відшкодовує шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з під. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст.13 цього Закону.

Суд вважає доведеною вину ОСОБА_1 у настанні ДТП та завданні шкоди автомобілю «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_4 , що підтверджується, зокрема, обставинами, викладеними у постанові Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2017 року по справі № 367/161/17, яка відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України, є обов`язкового для суду в межах розгляду даної справи.

З огляду на зазначене, те, що сплата МТСБУ потерпілій особі страхового відшкодування, а також вартість послуг з огляду пошкодженого транспортного засобу та складання звіту про розмір завданих збитків підтверджені матеріалами справи, суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

Разом з цим, з наданих суду доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з жовтня 2013 року, що підтверджується наданою відповідачем копією довідки Військової частини НОМЕР_3 .

Також, відповідно до даних, які містяться у довідці Військової частини НОМЕР_3 № 830/55/2606 від 02.11.2020 року транспортний засіб ВАЗ-21093, спеціалізований ВІБДР, 1993 року випуску державний номерний знак НОМЕР_5 в період з 03.10.2013 року по 02.07.2018 року перебував на обліку у військовій частині НОМЕР_3 , використовувався (експлуатувався) з встановленими спеціальними звуковими і світловими сигнальними пристроями у взводі військової інспекції безпеки дорожнього руху з метою супроводження колон транспортних засобів ЗСУ та виконання завдань ВІБДР визначених чинним законодавством України.

Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Під час виплати компенсації у випадку ДТП зі службовим автомобілем треба виходити з того, що діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки (ч. 1 ст. 1187 ЦКУ). Збиток за таких обставин відшкодовує особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦКУ).

До того ж згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦКУ юридична особа відшкодовує шкоду, нанесену її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто компенсацію збитку за винного працівника виплачує роботодавець.

Так, у п. 6 Постанови Пленуму Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не відповідає за збиток перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речовинне право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Таку особу роботодавець може притягнути до відповідальності лише в регресному порядку згідно зі ст. 1191 ЦКУ.

Таким чином, у даному випадку, ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, на відміну від Військової частини НОМЕР_3 , на обліку якої перебував автомобіль ВАЗ-21093, державний номерний знак НОМЕР_5 , водій якого, ОСОБА_1 (військовослужбовець), визнаний винним у вказаній вище ДТП.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Зі змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Суд звертає увагу, що на час звернення позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, до позовної заяви було додано копію постанови суду від 20 березня 2017 року по справі № 367/161/17, в якій міститься інформація про те, що ОСОБА_1 працюючий військовослужбовець.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача на належного в суді не заявлялось. Суд з власної ініціативи позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК.

Враховуючи, що позивач Моторного (транспортного) страхового бюро України пред`явив позов до неналежного відповідача, а клопотання про його заміну не заявляв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб`єктної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідач ставить вимогу стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00грн., при цьому додає копію, укладеного між адвокатом Таран Людмилою Миколаївною та ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги № 10/21 від 29 жовтня 2021 року, згідно якого адвокат зобов`язується надати клієнту правничу допомогу, а клієнт зобов`язується її оплатити. Предметом якого є надання правової інформації, консультацій з правових питань, збір інформації, складання процесуальних документів та представництво інтересів клієнта в Ірпінському міському суді Київської області при розгляді справи за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до Клієнта про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Згідно п.5.1. договору, вартість послуг (винагорода) адвоката складається з: винагороди за підготовку до розгляду справи у суді та збір доказів; винагороди за представництво інтересів клієнта; гонорару за позитивний результат. Згідно п. 5.2. договору за підготовку до розгляду справи у суді та збір доказів клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у сумі 2000,00 грн., в день підписання даного договору. Після початку слухання справи судом по суті, така винагорода поверненню не підлягає. Згідно п. 5.3 договору винагорода за представництво інтересів клієнта становить 1 000,00 грн., що сплачується за кожний факт прибуття адвоката (його помічника) у суд (для участі у засіданні, подання заяв, клопотань, скарг, інших процесуальних документів тощо). Така винагорода сплачується у день надання відповідних послуг.

Згідно поданого детального опису робіт (наданих послуг) у справі № 367/9226/18 від 05 вересня 2023 року, вбачається зміст правничої допомоги (наданих послуг), витрачений час та ціна послуги, а саме: 29.10.2021р. підготовка до розгляду справи у суді та збір доказів (аналіз документів, формування правової позиції, подання відзиву на позовну заяву) - п.5.2. договору про надання правничої допомоги №10/21 - витрачено 1год. - вартість 2000,00грн.(сплачено під час підписання договору про надання правничої допомоги); представництво інтересів (подання до суду відповіді на відзив) п.5.3. договору про надання правничої допомоги № 11/21 від 16.11.2021р. - витрачено 1год. вартість 1000,00грн.(сплачено у день надання відповідної послуги).

До заяви про компенсацію витрат на правову допомогу додано квитанцію до прибуткового касового ордера № 10/21 від 29.10.2021 року згідно якої вбачається, що адвокатом Таран Л.М. прийнято від ОСОБА_1 2000,00 грн. згідно договору № 10/2 від 29.10.2021р.

З квитанції до прибуткового касового ордера № 11/21 від 05.09.2023 року вбачається, що адвокатом Таран Л.М. прийнято від ОСОБА_1 1000,00 грн. згідно договору № 10/2 від 29.10.2021р.

Також матеріали справи містять свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КВ № 001236 від 12 липня 2021 року та копію ордера № 1123430 від 29.10.2021 року.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки, ні позивачем, ні його представником не з`являлися клопотання, щодо, зменшення розміру витрат на правничу допомогу понесену відповідачем та, які підлягають розподілу між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність доказів щодо неспівмірності та необґрунтованості витрат на правову допомогу відповідача та відшкодування позивачем відповідачу понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00грн., які документально підтверджені наданими відповідачем доказами.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, вимога позивача, щодо стягнення судового збору з відповідача в його користь не підлягає задоволенню.

Вимога відповідача про компенсацію витрат на правову допомогу підлягає задоволенню, а саме: з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 993, 1166, 1172, 1191, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 4, 5, 12, 51, 55, 81, 83, 89, 141, 142, 247, 263-265, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза