провадження 2/201/611/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 жовтня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що 14 лютого 2015 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 .. З моменту укладання шлюб між нею та ОСОБА_2 вони проживають однією сім`єю, в зв`язку з чим в них виникають спільні права та обов`язки, які врегульовано ч. З ст. 368 ЦК України.

16 травня 2021 року ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу № 370А/21 з ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд», відповідно до умов якого він придбав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 . 16 липня 2021 року між AT «Кредо Банк» та її чоловіком ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 42778/2021, відповідно до умов якого банк видав йому кредит в розмірі 829 570 гривень 16 коп. з терміном повернення до 15 липня 2028 року. П. 2.2. даного кредитного договору було передбачено, що кредит було видано для здійснення повної/часткової сплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 150», дата випуску 2021 року, кузов НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ фірма «Алмаз Мотор. Лтд» від 16 квітня 2021 року. 16 липня 2021 року в якості забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного кредитного договору від 16 липня 2021 року між АТ «Кредобанк» та позивачкою було укладено договір поруки № 42778/2021/2, за яким вона зобов`язалася відповідати перед АТ «Кредобанк» за виконання її чоловіком ОСОБА_2 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № 42778/2021 від 16 липня 2021 року.

З моменту придбання даного автомобіля він став їх спільним майном подружжя, оскільки був придбаний ними спільно під час перебування в шлюбі, а отже належав їм в рівних частках. Даним автомобілем керував її чоловік, а також відповідач ОСОБА_3 , який працював у її чоловіка в якості водія, він возив його по справам, а також допомагав йому та позивачці у господарських справах, наприклад поїхати до супермаркету, відвезти дитину до школи та забрати дитину зі школи, відвезти в аеропорт та забрати їх з аеропорту, тобто виконував доручення чоловіка позивачки за необхідності. Крім того, через те, що цей відповідач фактично виконував обов`язки водія, йому довіряв її чоловік, часто він відвозив навіть гроші у справах, які вів її чоловік, вони йому надавали грошові кошти, які необхідно було сплачувати до банку з метою погашення кредитних зобов`язань і він зараховував дані гроші на рахунок чоловіка позивачки, який було відкрито в AT «Кредобанк», а їм відвозив квитанції. Автомобіль іноді зберігався у них у дворі, іноді відповідач ОСОБА_3 зберігав автомобіль у себе під будинком, де мешкав. Ці факти с загальновідомими серед їх спільних знайомих.

01 лютого 2021 року позивачка запропонувала чоловікові, що надасть йому особисті гроші в розмірі 23.000 доларів США в якості позики, які він зможе використати для сплати кредиту за автомобіль, а він після того, як кредит буде виплачено, перереєструє автомобіль на неї і вона стане основним його власником і вони перереєструють в МРЕВ автомобіль на позивачку. Він погодився і склав їй власноручно написану розписку про те, шо ним було отримано від дружини 23.000 доларів США як сплата за 1/2 частину автомобіля, а власником іншої 1/2 частини є позивачка відповідно до права спільної сумісної власності подружжя.

01 вересня 2023 року вдома вона знайшла проект попереднього договору купівлі-продажу від 01 серпня 2021 року, за умовами якого між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ніби то було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бажають в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, вартість якого пунктом 1.5 договору була визначена в розмірі 25.000 доларів США.

Позивачка поцікавилася у чоловіка що це значить, невже він продав автомобіль без її згоди, він відповів що це її не стосується, даний договір був необхідним для якихось його справ і він нічого не значить, тому як жодних грошей він від відповідача ОСОБА_3 не отримував. Позивачка зажадала від нього щоб їх спільний автомобіль негайно був переданий їй до 01 жовтня 2023 року інакше вона вимушена буде звернутися до суду з даним позовом і вимагати визнати право власності в цілому на автомобіль, за який нею сплачено особисті грошові кошти. Її вимога не була виконана і 01 жовтня 2023 року автомобіль позивачці не було передано і тому вона вважає, що її права як співвласника даного майна порушені і тому вона вимушена захищати свої особисті права в судовому порядку.

Вважає даний договір нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства і не відповідає правилу, встановленому ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, якщо авто набуте за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, то потрібна згода дружини. Оскільки відповідач ОСОБА_3 знав добре те, що відповідач ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з позивачкою, то він повинен був розуміти, що для продажу даного автомобіля необхідна була її згода як іншого з подружжя, тому як даний автомобіль належав їй та відповідачу на праві спільної власності подружжя.

В даному випадку дії відповідача ОСОБА_3 є недобросовісними, якщо він вважає себе набувачем спірного рухомого майна тому як його обізнаність про належність автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя є достовірною. Крім того, майно позивачки перебуває в чужому незаконному володінні у ОСОБА_3 , який безпідставно утримує його тривалий час та не повертає їй як співвласнику, можливо помилково вважаючи себе власником даного майна, яке набуте на підставі укладеного договору від 01 серпня 2021 року.

Позивачка заперечує проти того, що даний «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» є договором купівлі-продажу автомобіля, за яким право власності перейшло до відповідача ОСОБА_3 , оскільки, по-перше, не відбувся розрахунок між цим відповідачем та чоловіком позивачки, як передбачено п. 3.2. даного договору, яким встановлено, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № І), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Також даний договір не може вважатися законним та обгрунтованим, тому як даним договором визначена ціна в розмірі 25.000 доларів США за продаж майна, яке коштує значно дорожче, а саме станом на час подання даного позову подібний за своїми характеристиками автомобіль коштує біля 50.000 доларів США, а тому даний договір укладений без врахування інтересів позивачки як співвласника. Оцінка майна, визначеного даним договором, не може вважатися справедливою та реальною ціною.

Також, відповідач ОСОБА_3 не може вважатися законним власником даного автомобіля, тому як право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за (попереднім) договором купівлі-продажу. Отже, позивач вважає також, що її чоловік не мав права на укладання договору купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної власності подружжя, не отримавши від позивачки (дружини) відповідну згоду на продаж такого майна.

Позивач вказує на те, що фактично про такі наміри відповідачів та такий спосіб переходу права власності, договір вона не знала. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав з застосуванням наслідків неукладення основного правочину. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та оформлення і укладання договору, позбавлення її свого майна в такий спосіб, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаної угоди, договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд захистити її права та визнати неукладеним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визнати, що власником вказаного транспортного засобу є саме вона, позивачка, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, не заперечували проти слухання справи за їх відсутності. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 в ході судового засідання не погодилися з позовними вимогами, вказали на його необгрунтованість та безпідставність, придбання спірного автомобіля цим відповідачем відбулося в законний спосіб з посвідченням правочину, з урахування кредитного договору та розрахунків по ньому, дії по укладанню правочину були правомірними, все оформлено відповідно закону, все зроблено було вірно з перевіркою відповідних даних документів і реєстрів, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Просили врахувати їх позицію і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, свідків, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 14 лютого 2015 року між позивачкою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було створено сім`ю і укладено шлюб, даний шлюб було зареєстровано Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 57.

16 травня 2021 року ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу № 370А/21 з ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд», відповідно до умов якого він придбав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 .

16 липня 2021 року між AT «Кредо Банк» та її чоловіком ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 42778/2021, відповідно до умов якого банк видав йому кредит в розмірі 829 570 гривень 16 коп. з терміном повернення до 15 липня 2028 року. П. 2.2. даного кредитного договору було передбачено, що кредит було видано для здійснення повної/часткової сплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 150», дата випуску 2021 року, кузов НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ фірма «Алмаз Мотор. Лтд» від 16 квітня 2021 року.

16 липня 2021 року в якості забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного кредитного договору від 16 липня 2021 року між АТ «Кредобанк» та позивачкою було укладено договір поруки № 42778/2021/2, за яким вона зобов`язалася відповідати перед АТ «Кредобанк» за виконання її чоловіком ОСОБА_2 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № 42778/2021 від 16 липня 2021 року.

З моменту придбання даного автомобіля він став їх спільним майном подружжя, оскільки був придбаний ними спільно під час перебування в шлюбі, а отже належав їм в рівних частках. Даним автомобілем керував ОСОБА_2 , а також відповідач ОСОБА_3 , який працював у чоловіка позивачки в якості водія, він возив його по справам, а також допомагав йому та позивачці у господарських справах, наприклад поїхати до супермаркету, відвезти дитину до школи та забрати дитину зі школи, відвезти в аеропорт та забрати їх з аеропорту, тобто виконував доручення чоловіка позивачки за необхідності. Крім того, через те, що цей відповідач фактично виконував обов`язки водія, йому довіряв її чоловік, часто він відвозив навіть гроші у справах, які вів її чоловік, вони йому надавали грошові кошти, які необхідно було сплачувати до банку з метою погашення кредитних зобов`язань і він зараховував дані гроші на рахунок чоловіка позивачки, який було відкрито в AT «Кредобанк», а їм відвозив квитанції. Автомобіль іноді зберігався у них у дворі, іноді відповідач ОСОБА_3 зберігав автомобіль у себе під будинком, де мешкав. Ці факти с загальновідомими серед їх спільних знайомих.

01 лютого 2021 року позивачка запропонувала чоловікові, що надасть йому особисті гроші в розмірі 23.000 доларів США в якості позики, які він зможе використати для сплати кредиту за автомобіль, а він після того, як кредит буде виплачено, перереєструє автомобіль на неї і вона стане основним його власником і вони перереєструють в МРЕВ автомобіль на позивачку. Він погодився і склав їй власноручно написану розписку про те, шо ним було отримано від дружини 23.000 доларів США як сплата за 1/2 частину автомобіля, а власником іншої 1/2 частини є позивачка відповідно до права спільної сумісної власності подружжя.

01 вересня 2023 року вдома вона знайшла проект попереднього договору купівлі-продажу від 01 серпня 2021 року, за умовами якого між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ніби то було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бажають в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, вартість якого пунктом 1.5 договору була визначена в розмірі 25.000 доларів США.

П. 2.1. даного договору містив умову про те, що «продавець зобов`язаний передати транспортний засіб, зазначений в п. 1.2. даного Договору та документи до нього не пізніше ніж після підписання даного договору, яке само по собі свідчить про те, що розрахунок між сторонами даного договору проведений в повному обсязі та сторони не мають одна до іншої жодних претензій».

П. 3.2. договору містить умову про те, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Позивачка поцікавилася у чоловіка що це значить, невже він продав автомобіль без її згоди, він відповів що це її не стосується, даний договір був необхідним для якихось його справ і він нічого не значить, тому як жодних грошей він від відповідача ОСОБА_3 не отримував. Позивачка зажадала від нього щоб їх спільний автомобіль негайно був переданий їй до 01 жовтня 2023 року інакше вона вимушена буде звернутися до суду з даним позовом і вимагати визнати право власності в цілому на автомобіль, за який нею сплачено особисті грошові кошти. Її вимога не була виконана і 01 жовтня 2023 року автомобіль позивачці не було передано і тому вона вважає, що її права як співвласника даного майна порушені і тому вона вимушена захищати свої особисті права в судовому порядку.

Вважає даний договір нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства і не відповідає правилу, встановленому ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, якщо авто набуте за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, то потрібна згода дружини.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 знав добре те, що відповідач ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з позивачкою, то він повинен був розуміти, що для продажу даного автомобіля необхідна була її згода як іншого з подружжя, тому як даний автомобіль належав їй та відповідачу на праві спільної власності подружжя. В даному випадку дії відповідача ОСОБА_3 є недобросовісними, якщо він вважає себе набувачем спірного рухомого майна тому як його обізнаність про належність автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя є достовірною.

Зараз майно позивачки перебуває в чужому незаконному володінні у ОСОБА_3 , який безпідставно утримує його тривалий час та не повертає їй як співвласнику, можливо помилково вважаючи себе власником даного майна, яке набуте на підставі укладеного договору від 01 серпня 2021 року. Позивачка категорично заперечує проти того, що даний «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» є договором купівлі-продажу автомобіля, за яким право власності перейшло до відповідача ОСОБА_3 , оскільки, по-перше, не відбувся розрахунок між цим відповідачем та чоловіком позивачки, як передбачено п. 3.2. даного договору, яким встановлено, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № І), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Але навіть якщо припустити, що так званий «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» від 01 серпня 2021 року і був укладений між її чоловіком та ОСОБА_3 , то це лише договір про наміри укласти договір купівлі-продажу в майбутньому як слідує з п. 1.1. даного договору, який передбачає, що «Сторони зобов`язуються у встановлений цим договором строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, надалі як «Основний договір» на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі».

Також даний договір не може вважатися законним та обгрунтованим, тому як даним договором визначена ціна в розмірі 25.000 доларів США за продаж майна, яке коштує значно дорожче, а саме станом на час подання даного позову подібний за своїми характеристиками автомобіль коштує біля 50.000 доларів США, а тому даний договір укладений без врахування інтересів позивачки як співвласника. Оцінка майна, визначеного даним договором, не може вважатися справедливою та реальною ціною. 16 січня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3132/16-ц, провадження № 61-5956св22 (ЄДРСРУ № 108488152) досліджував питання щодо оцінки реальної вартості майна при його поділі між подружжям.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вартість транспортного засобу, яка визначена попереднім договором від 01 серпня 2021 року, не може вважатися справедливою та обгрунтованою ціною за даний автомобіль, а тому даний договір укладено на невигідних умовах, а тому сам по собі не може вважатися дійсним, відповідно до умов ст. 233 ЦК України.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не може вважатися законним власником даного автомобіля, тому як право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу, такого висновку дійшов КЦС ВС у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц.

Отже, позивач вважає також, що її чоловік не мав права на укладання договору купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної власності подружжя, не отримавши від позивачки (дружини) відповідну згоду на продаж такого майна.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням вказаних в позові наслідків. Позивач вказує на те, що фактично про такі наміри відповідачів та такий спосіб переходу права власності, договір вона не знала. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав з застосуванням наслідків неукладення основного правочину. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та оформлення і укладання договору, позбавлення її свого майна в такий спосіб, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаної угоди, договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд захистити її права та задовольнити уточнений позов в повному обсязі.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Пунктом 6 статті 3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

З огляду на наведене суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог, адже позивачем належними, допустимим та достатніми доказами за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом» доведено, що спірний правочин було вчинено внаслідок недобросовісної поведінки відповідача з метою уникнення згоди позивача, заволодіння майном останнього.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 607/21745/18 (провадження № 61-3017св20).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основу доктрини покладено принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право власності) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Судом встановлено, що дійсно 14 лютого 2015 року позивачка ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , даний шлюб було зареєстровано Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 57. З моменту укладання шлюб між нею та ОСОБА_2 вони проживали однією сім`єю, в зв`язку з чим в них виникають спільні права та обов`язки, які врегульовано ч. З ст. 368 ЦК України, яка встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Спільна сумісна власність, як різновид права спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

16 травня 2021 року ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу № 370А/21 з ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд», відповідно до умов якого він придбав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 .

16 липня 2021 року між AT «Кредо Банк» та її чоловіком ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 42778/2021, відповідно до умов якого банк видав йому кредит в розмірі 829 570.16 (вісімсот двадцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 16 коп. з терміном повернення до 15 липня 2028 року. П. 2.2. даного кредитного договору було передбачено, що кредит було видано для здійснення повної/часткової сплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 150», дата випуску 2021 року, кузов НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ фірма «Алмаз Мотор. Лтд» від 16 квітня 2021 року.

16 липня 2021 року в якості забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного кредитного договору від 16 липня 2021 року між АТ «Кредобанк» та позивачкою було укладено договір поруки № 42778/2021/2, за яким вона зобов`язалася відповідати перед АТ «Кредобанк» за виконання її чоловіком ОСОБА_2 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № 42778/2021 від 16 липня 2021 року.

З моменту придбання даного автомобіля він став їх спільним майном подружжя, оскільки був придбаний ними спільно під час перебування в шлюбі, а отже належав їм в рівних частках.

Даним автомобілем керував чоловік позивачки, а також відповідач ОСОБА_3 , який працював у її чоловіка в якості водія, він возив його по справам, а також допомагав йому та позивачці у господарських справах, наприклад поїхати до супермаркету, відвезти дитину до школи та забрати дитину зі школи, відвезти в аеропорт та забрати їх з аеропорту, тобто виконував доручення чоловіка позивачки за необхідності. Крім того, через те, що цей відповідач фактично виконував обов`язки водія, йому довіряв її чоловік, часто він відвозив навіть гроші у справах, які вів її чоловік, вони йому надавали грошові кошти, які необхідно було сплачувати до банку з метою погашення кредитних зобов`язань і він зараховував дані гроші на рахунок чоловіка позивачки, який було відкрито в AT «Кредобанк», а їм відвозив квитанції. Автомобіль іноді зберігався у них у дворі, іноді відповідач ОСОБА_3 зберігав автомобіль у себе під будинком, де мешкав. Ці факти с загальновідомими серед їх спільних знайомих.

01 лютого 2021 року позивачка запропонувала чоловікові, що надасть йому особисті гроші в розмірі 23.000 доларів США в якості позики, які він зможе використати для сплати кредиту за автомобіль, а він після того, як кредит буде виплачено, перереєструє автомобіль на неї і вона стане основним його власником і вони перереєструють в МРЕВ автомобіль на позивачку. Він погодився і склав їй власноручно написану розписку про те, шо ним було отримано від дружини 23.000 доларів США як сплата за 1/2 частину автомобіля, а власником іншої 1/2 частини є позивачка відповідно до права спільної сумісної власності подружжя.

01 вересня 2023 року вдома вона знайшла проект попереднього договору купівлі-продажу від 01 серпня 2021 року, за умовами якого між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ніби то було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бажають в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, вартість якого пунктом 1.5 договору була визначена в розмірі 25.000 доларів США.

П. 2.1. даного договору містив умову про те, що «продавець зобов`язаний передати транспортний засіб, зазначений в п. 1.2. даного Договору та документи до нього не пізніше ніж після підписання даного договору, яке само по собі свідчить про те, що розрахунок між сторонами даного договору проведений в повному обсязі та сторони не мають одна до іншої жодних претензій».

Але п. 3.2. договору містить умову про те, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Позивачка поцікавилася у чоловіка що це значить, невже він продав автомобіль без її згоди, він відповів що це її не стосується, даний договір був необхідним для якихось його справ і він нічого не значить, тому як жодних грошей він від відповідача ОСОБА_3 не отримував. Позивачка зажадала від нього щоб їх спільний автомобіль негайно був переданий їй до 01 жовтня 2023 року інакше вона вимушена буде звернутися до суду з даним позовом і вимагати визнати право власності в цілому на автомобіль, за який нею сплачено особисті грошові кошти. Її вимога не була виконана і 01 жовтня 2023 року автомобіль позивачці не було передано і тому вона вважає, що її права як співвласника даного майна порушені і тому вона вимушена захищати свої особисті права в судовому порядку.

Вказаний договір є нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства і не відповідає правилу, встановленому ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, якщо авто набуте за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, то потрібна згода дружини.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 знав добре те, що відповідач ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з позивачкою, то він повинен був розуміти, що для продажу даного автомобіля необхідна була її згода як іншого з подружжя, тому як даний автомобіль належав їй та відповідачу на праві спільної власності подружжя.

Це повністю узгоджується правовій позиції, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) в якій зроблено висновок про те, що: «презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

В даному випадку дії відповідача ОСОБА_3 є недобросовісними, якщо він вважає себе набувачем спірного рухомого майна тому як його обізнаність про належність автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя є достовірною.

Крім того, майно позивачки перебуває в чужому незаконному володінні у ОСОБА_3 , який безпідставно утримує його тривалий час та не повертає їй як співвласнику, можливо помилково вважаючи себе власником даного майна, яке набуте на підставі укладеного договору від 01 серпня 2021 року.

Позивачка заперечує проти того, що даний «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» є договором купівлі-продажу автомобіля, за яким право власності перейшло до відповідача ОСОБА_3 , оскільки, по-перше, не відбувся розрахунок між цим відповідачем та чоловіком позивачки, як передбачено п. 3.2. даного договору, яким встановлено, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № І), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Але навіть якщо припустити, що так званий «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» від 01 серпня 2021 року і був укладений між її чоловіком та ОСОБА_3 , то це лише договір про наміри укласти договір купівлі-продажу в майбутньому як слідує з п.1.1. даного договору, який передбачає, що «Сторони зобов`язуються у встановлений цим договором строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, надалі як «Основний договір» на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі».

Також даний договір не може вважатися законним та обгрунтованим, тому як даним договором визначена ціна в розмірі 25.000 доларів США за продаж майна, яке коштує значно дорожче, а саме станом на час подання даного позову подібний за своїми характеристиками автомобіль коштує біля 50.000 доларів США, а тому даний договір укладений без врахування інтересів позивачки як співвласника. Оцінка майна, визначеного даним договором, не може вважатися справедливою та реальною ціною.

16 січня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3132/16-ц, провадження № 61-5956св22 (ЄДРСРУ № 108488152) досліджував питання щодо оцінки реальної вартості майна при його поділі між подружжям.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/ 14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/223 1/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61- 8383св 19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він мас право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61 -9018сво 18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; - у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, шо один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі ку п і вл і-і^'одажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Крім того, 06 квітня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 199/291/21, провадження № 61-932св22 (ЄДРСРУ № 110231642) вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної ного вартості на час розгляду справи.

Такої ж думки притримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21, провадження № 61-12953 св 22 (ЄДРСРУ №N0692440).

Тому, вартість транспортного засобу, яка визначена попереднім договором від 01 серпня 2021 року, не може вважатися справедливою та обгрунтованою ціною за даний автомобіль, а тому даний договір укладено на невигідних умовах, а тому сам по собі не може вважатися дійсним, відповідно до умов ст. 233 ЦК України.

Крім того, договір, який укладено без наміру створити обумовлені ним правові наслідки, називається фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (ст. 334 ЦК). Крім того, відповідач ОСОБА_3 не може вважатися законним власником даного автомобіля, тому як право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу, такого висновку дійшов КЦС ВС у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц.

Факт того, що вказаний відповідач безпідставно та незаконно утримує у себе належний позивачці як співвласнику автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , підтверджує та обставина, що 07 вересня 2023 року до чергової частини ВП № 5 ДРУП Г`УНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 07 вересня 2023 року вулицями Соборного району м. Дніпра рухається автомобіль «Тойота Лєнд Круизер Прадо 150», державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , але на момент руху на автомобілі знаходився номерний знак НОМЕР_3 , який не відповідав свідоцтву про реєстрацію. За кермом автомобіля, як було встановлено працівниками поліції, перебував відповідач ОСОБА_3 . Факт того, що він керував не належним йому автомобілем під другим державним номерним знаком, а саме НОМЕР_3 , вказує на те, що він приховує автомобіль від законних власників, якими є позивачка та її чоловік, переміщається по місті під другими номерами, щоб була відсутня можливість з`ясувати його місце знаходження.

Отже, ОСОБА_2 не мав права на укладання договору купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної власності подружжя, не отримавши від позивачки (дружини) відповідну згоду на продаж такого майна.

Крім того, законодавством України передбачено, зокрема ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК, шо право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабміну № 1388 (у редакції, чинній па час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів № 2.4, 7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за »своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Крім того, неодноразово Європейський Суд з прав людини зазначав про те, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Позивач вказує на те, що фактично про такий спосіб реєстрації права власності, договір вона не знала. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та реєстрації і набуття права власності, придбання ним в такий спосіб майна, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню і з наступних підстав.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ацесорний позов).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 334 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на, аналогічні товари роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що: «презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд же відповідно до ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Стаття 386 ЦК України регламентує, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже жодних достовірних доказів про оплату та передання грошових коштів за транспортний засіб позивачем надано не було.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Отже, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно реєстрації власності, договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України).

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача і його представника стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати неукладеним договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визнати, що власником вказаного транспортного засобу є позивачка ОСОБА_1 та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , а також стягнути з відповідачів на користь позивачки сплачений при подачі позову судовий збір в сумі з кожного окремо по 1 073 грн. 60 коп., а всього 2 147 грн. 20 коп. та судовий збір сплачений при подачі заяви про забезпечення позову з кожного по 268 грн. 40 коп., а всього 536 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання неукладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 22, 55, 60, 203, 215, 216, 218, 236, 256-258, 316, 317, 319, 321, 391, 626, 628, 638, 639, 680 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати неукладеним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Визнати, що власником транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : 1) сплачений при подачі позову судовий збір в сумі з кожного окремо по 1 073 грн. 60 коп., а всього 2 147 грн. 20 коп. та 2) судовий збір сплачений при подачі заяви про забезпечення позову з кожного по 268 грн. 40 коп., а всього 536 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 21 травня 2024 року.

Суддя