КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/115/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

представника позивача Карпан М.О.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача Суворової Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

10.08.2021 року ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Карпан Марію Олексіївну, звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 25000,00 доларів США, що станом на 11.09.2023 року за курсом НБУ становить 952500,00 грн. та відсотки за користування позикою в розмірі 22500,00 грн., що в загальному розмірі становить 975000,00 грн. та судовий збір в розмірі 11914,00 грн.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є її сином, а ОСОБА_2 її невісткою. Вказує, що відповідачі перебували у шлюбі і в січні 2021 року її син в присутності невістки звернувся до неї з проханням позичити їм гроші в сумі 25000,00 доларів США на придбання квартири в м. Одесі. Зазначає, що 10.02.2021 року надала сину ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим номером 129, бланк НМР244446 на розпорядження її квартирою АДРЕСА_1 .

19.02.2021 року на підставі вказаної вище довіреності, ОСОБА_1 , продав належну їй квартиру за 227200,00 грн. та в цей же день взяв у неї 500,00 доларів США для оплати послуг, пов`язаних з продажем квартири, про що написав розписку. Гроші від продажу квартири він залишив собі.

Таким чином, син відповідач по справі отримав від неї позику в сумі 10000,00 доларів США.

У подальшому, 20.02.2021 року ОСОБА_1 взяв у неї - ОСОБА_3 гроші в сумі 15000,00 доларів США, про що написав розписку.

23.02.2021 року ОСОБА_1 власноруч написав їй - ОСОБА_3 розписку на всю суму позики, а саме 25000,00 доларів США, зобов`язався повернути гроші через п`ять місяців, а саме 23.07.2021 року.

Позивачка зазначає, що 01.03.2021 року відповідачі, за позичені у неї гроші, купили квартиру АДРЕСА_2 , проживають у цій квартирі, перестали з нею спілкуватися, гроші не повернули.

Саме через поведінку відповідачів, яка свідчить про те, що вони не збираються повертати гроші, позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 було написано розписку та таким чином укладено договір позики в інтересах сім`ї.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. від 07.09.2021 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. від 27.09.2023 року заяву про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Заборонено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чи будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. від 06.02.2024 року заяву про призначення експертизи було задоволено. Призначено у справі № 947/24173/21 судову технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи відповідає давність виконання розписки, виконаної ОСОБА_1 , датованої від 23лютого 2021р., про взяття в борг у ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, вказаній на ній даті, встановивши максимально строк виконання даної розписки. Надано дозвіл на залучення експерта ОСОБА_4 . Надано дозвіл на часткове пошкодження одного слова в оригіналах документів (текстах розписок), в межах необхідних для проведення експертизи відповідно до методик проведення судових експертиз ( за виключенням слів, які визначають суму розписки, дати, прізвища, ім`я, по батькові сторін). Доручено проведення технічної експертизи спеціалістам Одеського науково - дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (вул. Рішельєвська, 8, м. Одесі 65000).

Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2024 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 947/24173/21.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу № 947/24173/21 було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

19.06.2024 року до Київського районного суду м. Одеси з Одеського науково - дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов висновок експерта разом з матеріалами справи.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2024 року було прийнято до розгляду цивільну справу № 947/24173/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.Провадження у справі №947/24173/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу - поновлено.Призначено підготовче засідання.

25.09.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Суворової Юлії Іванівни надійшов відзив, відповідно до якого вона позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог заявлених до відповідача ОСОБА_2 , зазначила, що остання вважає викладені доводи позивача надуманими, голослівними, які жодним чином не підтверджуються, направлені на штучне позбавлення її права власності на її частку квартири. Крім того, сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання вказаного майна та про обізнаність ОСОБА_2 про існування такої позики. При цьому, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що кошти, які зазначені у розписці, складеної сином позивачки, використані за призначенням, саме на придбання сумісно набутої квартири, тобто витрачені в інтересах сім`ї. Також, вказує, що згоду на отримання коштів вона не надавала, квартира була придбана за рахунок інших джерел, в тому числі і за рахунок коштів зароблених у Мексиці та за допомогою її батьків. Також відповідачка визнала, що коштів на придбання квартири їм дійсно не вистачало, та їй відомо, що чоловік взяв у борг у свого начальника 8200 Євро, про що було складено розписку, копія якої наявна в матеріалах справи. Вказаний борг ними був швидко повернутий. Відповідачка категорично заперечує проти існування боргу перед матір`ю - позивачкою по справі ОСОБА_3 , вважає, що позов має штучний характер та направлений на те, щоб позбавити її належної частки квартири АДРЕСА_2 , а також вказує на те, що розписка написана ОСОБА_1 від 23.02.2021 року з`явилася лише після того, як нею було подано позовну заяву про розірвання шлюбу 02.08.2021 року.

30.09.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, не погоджуючись з твердженнями викладеними у відзиві, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

04.10.2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив, відповідно до якого він фактично визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що його колишня дружина відповідачка по справі ОСОБА_2 була обізнана про існування позики. Ним 23.02.2021 року розписка була написана виключно в інтересах сім`ї і за відома ОСОБА_2 .

22.10.2024 року в підготовчому засіданні було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 28.11.2024 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 28.11.2024 року відповідачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги в частині пред`явлення їх до ОСОБА_2 не визнали та в цій частині просили відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до довіреності від 10.02.2021 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 , серед іншого, на розпорядження (продажу) належної їй квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., ОСОБА_1 , від імені ОСОБА_3 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно розписки ОСОБА_1 , 23.02.2021 року отримав від ОСОБА_3 , грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, на покупку квартири в м. Одесі, строком до 23.07.2021 року. Зазначено, що факт позики відомий його дружині ОСОБА_2 , а також, що квартира покупається в м. Одесі для проживання його сім`ї.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., ОСОБА_1 купив у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно висновку експерта №23-6546 від 20.05.2024 року, розписка написана від імені ОСОБА_1 , датована від 23.02.2021 року, про взяття в борг у ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 25000,00 доларів США, виконана у той період, яким датовано документ січень-червень 2021 року, однак, встановити відповідність ї написання саме в лютому 2021 року не уявляється можливим.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 (провадження № 61-26089св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843св20), від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19 (провадження № 61-259св21), від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17 (провадження № 61-16118св20).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд погоджується з доводами позивача та поясненнями відповідача ОСОБА_1 , яким визнано позов в повному обсязі, щодо укладення ним договору позики.

При цьому, будь-яких доказів витрачання грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 , у випадку дійсного їх отримання від позивача саме на вказану в борговій розписці мету, в матеріалах справи відсутні, позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 таких доказів надано не було, та цей факт категорично заперечується відповідачкою ОСОБА_2 .

Також, суд зазначає, що саме по собі зазначення мети використання коштів у борговій розписці без доведення відповідного їх витрачання не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї.

Суд враховує відсутність письмово оформленої згоди дружини - ОСОБА_2 на укладання договору позики.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову 02.08.2021 року до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 62,6 кв.м., в тому числі житловою площею - 45,3 кв.м.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Аналізуючи частину 2 статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб,є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості врівноваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина 3 статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Суд зауважує, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт шостий статті 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

Суд також враховує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: «Рlacuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Отже, неправомірна мета та недобросовісна і суперечлива поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

При цьому суд враховує, що інших належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_1 в інтересах сім`ї грошових коштів від позивача ОСОБА_3 останнім надано не було, а тому, з урахуванням стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, суд дійшов висновку, що в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 є необґрунтованим і недоведеним і тому в цій частині задоволенню не підлягає.

Тому оскільки відповідачем ОСОБА_1 визнано позов, він підлягає задоволенню в частині пред`явлених до нього вимог про стягнення заборгованості за договором позики та стягненню відсотків за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11914,00 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) борг в розмірі 25000,00 доларів США, що станом на 11.09.2023 року за курсом НБУ становить 952500,00 грн. та відсотки за користування позикою в розмірі 22500,00 грн., що в загальному розмірі становить 975000,00 грн. та судовий збір в розмірі 11914,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 04.12.2024 року.

Суддя В. С. Петренко