КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/6860/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/26741/22

06 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Київ справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року АТ «Альфа-Банк» (після зміни найменування - АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 663 214,49 грн. та 3% річних в сумі 145 583,15 грн.

Позов мотивовано тим, що 07 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 40.29-48/587, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 95 000,00 дол. США.

У зв`язку з невиконанням боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, Банк звернувся за захистом своїх прав та рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 листопада 2015 року в справі № 1653/15 стягнуто із відповідача заборгованості за договором кредиту від 07 грудня 2007 року № 40.29-48/587 у розмірі 1 617 590,60 грн., з яких заборгованість за кредитом - 64 904 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 1 409 551,58 грн., заборгованість за процентами у сумі 9 579,33 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 208 039,02 грн.

Посилаючись на те, що відповідачем прострочено виконання вищевказаного грошового зобов`язання, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Сенс Банк» (попереднє найменування - АТ «Альфа-Банк») звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що позивач скориставшись своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості, звернувся в 2015 році до Постійного Діючого третейського суду при Асоціації українських банків, отримав рішення від 10 листопада 2015 року в справі № 1653/15 про стягнення заборгованості з відповідача в загальній сумі 1 617 590, 60 грн, з яких 64 904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 409 551,58 грн. - заборгованість за кредитом; 9 579,33 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 208 039,02 грн. - заборгованість за процентами. Заборгованість за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 року відповідач не сплатив.

Вказував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, суд висловив правову позицію зазначивши, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Посилався на те, що невиконання відповідачем судового рішення, що набрало законної сили, призвело до знецінення грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, а отже позивач вправі вимагати від відповідача сплатити не тільки суми основного боргу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

Зауважував, що розрахунок заборгованості проведено правильно, період нарахування відповідає строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що суд встановив дійсні обставини, вірно застосував норми матеріального права, дійшов обгрунтованих та правильних висновків щодо відмови в задоволенні позову. Зауважував, що позов було подано АТ «Альфа-Банк», тоді як апеляційну скаргу подав АТ «Сенс Банк». Матеріали справи не містять жодних документів, які б пояснювали взаємозв`язок цих юридичних осіб. Зазначав, що рішення третейського суду на яке посилається позивач, не є судовим рішенням в розумінні процесуального законодавства, оскільки судом було встановлено, що такий спір не підлягає розгляду третейськими судами і відмовив у видачі виконавчого листа. Крім того, зазначав, що банк пропустив строки позовної давності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Мамась М.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Представник АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 40.29-48/587.

Відповідно до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у використання грошові кошти у сумі 95 000,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 06.12.2027 р.

Позивач скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості, звернувшись в 2015 року до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, отримав рішення від 10.11.2015 р. про стягнення заборгованості в загальній сумі 1 617 590,60 грн., яких 64 904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 409 551,58 грн. - заборгованість за кредитом; 9 579,33 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 208 039,02 грн. - заборгованості за процентами.

У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві ПАТ «Укрсоцбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором кредиту від 07 грудня 2007 року № 40.29-48/587 у сумі 2 319 517,35 грн. (85841,51 дол. США), з яких: заборгованість за кредитом - 64 904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 1 753 766,38 грн. та заборгованість за процентами - 20 937,51 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 565 750,97 грн. Позовні вимоги були мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору від 07.12.2007 р. № 40.29-48/587 у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 85 841,51 дол. США, що складається з 64 904,00 дол. США - основний борг за кредитом та 20 937,51 дол. США - заборгованості за відсотками.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року закрито провадження у цивільній справі № 761/5944/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором від 07.12.2007 року № 40.29-48/587 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 64 904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9 579,33 дол. США.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог, суд виходив з наявності рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. в справі № 1653/15, предметом якої було стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту від 07.12.2007 року № 40.29-48/587, і яким було стягнуто 1 617 590,60 грн., з яких заборгованість за кредитом - 64 904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 1 409 551,58 грн. та заборгованість за процентами - 9 579,33 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 208 039,02 грн. Суд першої інстанції вказав, що указаним рішенням третейського суду вирішено спір між тими самими сторонами і про той самий предмет спору, таке рішення третейського суду не скасовано і не відкрито провадження про перегляд такого рішення, що згідно з вимогами пункту 6 частини першої статті 255 і пункту 4 частини першої статті 186 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.12.2018 р. апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.07.2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11.12.2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В подальшому, матеріали справи за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд іншому складу суду та справі присвоєно номер 761/36485/19.

Ухвалою суду від 07.04.2020 р. у справі № 761/36485/19 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 64 904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9 579,33 дол. США залишено без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.01.2021 р. у цивільній справі № 761/5944/17 відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні решти його позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за процентами в сумі 11 358,18 дол. США. При цьому, судом встановлено, що банк скористався своїм правом на захист порушеного права шляхом дострокового повернення частини позики, що залишилася та стягнення процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Відповідно до висновків, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12: «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Також Верховний Суд у своїй постанові від 05.05.2020 року у справі № 607/4222/18 дійшов висновку про те, що банк використав своє право надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Третейського суду при Асоціації Українських банків про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками якого Третейський суд при Асоціації українських банків ухвалив рішення.

Таким чином, вимоги банку про стягнення суми процентів в розмірі 11 358,18 дол. США, які були нараховані позивачем після звернення до третейського суду із вимогою достроково погасити суму заборгованості, задоволенню не підлягають.

Разом з тим банк не позбавлений, на виконання вимог ч.2 ст.257 ЦПК України, звернутись із позовом про стягнення заборгованості в сумі 64 904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9 579,33 дол. США, які ухвалою суду від 07.04.2020 року були залишені без розгляду. А також пред`явити вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України.

Окрім цього, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 р. у справі № 796/166/2018 заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 року залишено без задоволення, у зв`язку з тим, що третейському суду, в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилається на наявність рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 року та виходячи із положень статті 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 145 583,15 грн. - три проценти річних та 663 214,49 грн. - інфляційні втрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається представник позивача, як на підставу для задоволення позову, зокрема факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання та відповідно факт його прострочення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому позов є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У даній справі, АТ «Сенс Банк» просило стягнути із відповідача 3 % річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України, у зв'язку з невиконанням рішення третейського суду за період з 29.09.2019 року по 28 вересня 2022 року.

При цьому, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року (справа № 796/166/2018) заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 листопада 2015 року залишено без задоволення.

Зазначена ухвала від 21 серпня 2018 року мотивована тим, що на час винесення рішення Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків (10 листопада 2015 року) Закон України «Про третейські суди» (пункт 14 частини першої статті 6) містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому справа, у якій прийнято рішення третейським судом, не підвідомча йому відповідно до закону.

Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року у справі № 796/166/2018 набула законної сили 21 вересня 2018 року.

Таким чином, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10 листопада 2015 року у справі №1653/15 не може бути виконане.

АТ «Сенс Банк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явило.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов'язання та відповідно факт його прострочення позивачем не доведено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що невиконання відповідачем судового рішення, що набрало законної сили, призвело до знецінення грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, а отже позивач вправі вимагати від відповідача сплатити не тільки суми основного боргу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, колегія суддів відхиляє, оскільки справа, у якій прийнято рішення третейським судом, не підвідомча йому відповідно до закону, а з позовом про стягнення заборгованості до суду Банк не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновки викладені у вказаній постанові за інших встановлених обставин.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та не свідчать про їх помилковість.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, в межах позовних вимог, на підставі наявних у справі доказах, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк»- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Головуючий: Судді: