Справа № 129/1519/24
Провадження № 2/147/287/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г.,

із секретарем Порокопенко В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2024 року до Тростянецького районного суду Вінницької області з Гайсинського районного суду Вінницької області на підставі ухвали від 10 травня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Корольова Юлія Валеріївна до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) (копія свідоцтва про шлюб додається, оригінал наявний в Позивача) у період з 16.04.2019 по 01.03.2024 перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», що підтверджується копією трудової книжки (копія додається, оригінал відсутній в Позивача, наявний в нового роботодавця) та довідкою від 29.02.2024 №Z, виданою ТОВ «ДІЄСА» (копія додається, оригінал наявний в Позивача). З 01.03.2024 згідно з наказом №Z00/29/02/019 від 29.02.2024 її було звільнено із займаної посади Бухгалтер-ревізор Департаменту економічної безпеки, Контрольно-ревізійного відділу за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (копія наказу додається, оригінал наявний в Позивача). В наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 28 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 4 невикористаних календарних дні відпустки, право на які виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення. Відповідно до довідки про доходи від 29.02.2024 дохід ОСОБА_1 за період з 01.03.2023 по 29.02.2024 склав 88889,00 грн. (копія додається, оригінал наявний в Позивача): 1) Вересень 2023, Сукупний дохід 16 189,00, Утримання 3156,86, Сума до виплати 13032,14; 2) Жовтень 2023, Сукупний дохід 14500,00, Утримання 2827,50, Сума до виплати 11672,50; 3) Листопад 2023, Сукупний дохід 14500,00, Утримання 2827,50, Сума до виплати 11672,50; 4) Грудень 2023, Сукупний дохід 14500,00, Утримання 2827,50, Сума до виплати 11672,50; 5) Січень 2024, Сукупний дохід 14600,00, Утримання 2847,00, Сума до виплати 11753,00; 6) Лютий 2024, Сукупний дохід 14600,00, Утримання 2847,00, Сума до виплати 11753,00. Востаннє Відповідачем було виплачену Позивачу заробітну плату за жовтень 2023 року у сумі 11672,50 грн. (виплата була здійснена 12.01.2024, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку Позивача за період 01.01.2023 по 30.04.2024 (копія додається, оригінал наявний у Позивача). Таким чином, у Відповідача перед Позивачем утворилася заборгованість із заробітної плати, яка складає 46851,00 грн. (заробітна плата за листопад 2023 року - 11672,50 грн, за грудень 2023 року - 11672,50 грн, за січень 2024 року - 11753,00 грн, за лютий 2024 року - 11753,00 грн) (що підтверджується також випискою з карткового рахунку Позивача, а також довідками Форми ОК-5 та Форми ОК-7 (копії додаються, оригінали наявні у Позивача). В день звільнення 01.03.2024 Відповідачем було надано Позивачу довідку про доходи від 29.02.2024 та розрахункові листки за вересень (заборгованість на кінець місяця 13032,14 грн), за жовтень (заборгованість на кінець місяця 24704,64 грн), за листопад (заборгованість на кінець місяця 11672,50 грн), за грудень 2023 (заборгованість на кінець місяця 23345,00 грн), за січень 2024 (заборгованість на кінець місяця 23425,50 грн) та за лютий 2024 року (заборгованість на кінець місяця 35178,50 грн) (копії розрахункових листів додаються, оригінал наявний у Відповідача). Як вбачається з даних розрахункового листка за лютий 2024 року Відповідачем вказано про наявність заборгованість перед Позивачем у сумі 35178,50 грн. Проте, виходячи з даних довідки про нараховані та ті, що підлягають виплати доходи Позивача, а також з даних виписки з карткового рахунку заборгованість Відповідача перед Позивачем із заробітної плати складає 46851,00 грн. В день звільнення заборгованість по заробітній платі не була виплачена Позивачу, що підтверджується також випискою з карткового рахунку Позивача, а також довідками Форми ОК-5 та Форми ОК-7. Вказана сума заробітної плати не виплачена Позивачеві і станом на даний час, на неодноразові усні звернення Позивач Відповідач не реагує, у зв`язку з чим Позивач змушена звертатися за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Також, в наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 28 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 4 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача в усному порядку з проханням надати розрахунок компенсації за невикористану відпустку, проте, Відповідачем не було надано такого розрахунку разом з розрахунковими листками. Окрім цього, 26.04.2024 Позивач звернулася до Відповідача із письмовою заявою про надання документів та інформації із зазначенням окремо кожного виду виплати, що належали їй при звільненні та довідку про середній заробіток Позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням (копія заяви та докази її надсилання додаються, оригінал наявний у Позивача). Однак, станом на сьогоднішній день, відповіді на неї надано не було, як і на попередні усні звернення. Враховуючи викладене, Позивачем самостійно здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до абз.2 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за №100, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Отже, середню зарплату для виплати компенсації за зазначені вище невикористані відпустки варто обчислювати виходячи з виплат за фактичний час роботи у 2023 році, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, починаючи з 01 січня 2023 року. Відповідно до даних виписки з карткового рахунку, форми ОК-5 та ОК-7 та довідки про дохід від 29.02.2024, Позивачу у 2023 році були нараховані наступні виплати: Сукупний дохід Січень 2023 - 16233.28, Лютий 2023 - 16189.00, Березень 2023 - 16189.00, Квітень 2023 - 16189.00, Травень 2023 - 16189.00, Червень 2023 - 18116.68, Липень 2023 - 33140,86, Серпень 2023 - 14500,00, Вересень 2023 - 16189,00, Жовтень 2023 - 14500,00, Листопад 2023 - 14500,00, Грудень 2023 - 14500,00, Всього - 20435,82 грн. Отже, сума доходів Позивача за 12 місяців 2023 року складає 206435,82 грн. Кількість календарних днів за 12 місяців 2023 року становить 365 днів. Таким чином, середня зарплата становить 206435,82/365=565,58 грн. Як було зазначено вище, кількість днів невикористаної відпустки на момент звільнення у 2023 році 28. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку складає: 28х565,58=15836,24 грн. Враховуючи суму оподаткування вказаної суми, що підлягає сплатою Позивачем: 19,5%, то сума компенсації за невикористану відпустку, що підлягає виплаті та стягненню на користь Позивача складає 12748,17 грн.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, представник позивача вказує, що Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням надати розрахунок про розмір середнього заробітку на момент звільнення, але станом на момент звернення із позовом звернення залишилися без відповіді, у зв`язку з чим Позивачем самостійно здійснено розрахунок. Згідно із ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Як було зазначено вище, нарахована заробітна плата Позивача за січень 2024 року 11753,00 грн, за лютий 2024 року 11753,00 грн. Розмір середньоденної заробітної плати Позивача складає 534,23 грн, сума якої підрахована так: 11753,00 грн. (заробітна плата за січень 2024 року) + 11753,00 грн. (заробітна плата за лютий 2024 року) / (23 (кількість робочих днів у січні 2024 року) + 21 (кількість робочих днів у січні 2024 року)). Станом на момент подачі позову розмір середнього заробітку складає 534,23 грн. * 46 (робочих днів затримки) = 24574,44 грн.

З огляду на викладене, представник позивача просила: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 46851,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 12748,17 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2024 року до моменту розгляду справи в суді; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 06 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання на 11:00 годину 28 червня 2024 року. Витребувано у ТОВ «ДІЄСА» документи та інформацію із зазначенням окремо кожного виду виплати, що належали ОСОБА_1 при звільненні, довідку про середній заробіток позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням із розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , проведеним відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1 , що затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання розгляд справи було відкладено на 13:00 годину 15 липня 2024 року.

11 липня 2024 року відповідач через систему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому окремо звертає увагу, що ухвалою суду від 06.06.2024 встановлено надіслати позовну заяву з додатками відповідачу, але позовну заяву з додатками відповідач не отримував та такий позов не викладено в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що унеможливлює повноцінно з відповідними розрахунками надати відзив на позовну заяву. Зазначають, що невиплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. Зазначив, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, в т.ч. компенсації за невикористані дні відпуски становить 49343,54 грн, що підтверджується розрахунковими листами. Перед працівниками дійсно заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, але дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан) та погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується та обов`язково буде повністю погашена як під час дії форс-мажорних обставин або після їх закінчення. Просить суд врахувати норми права, викладені в постановах Верховного Суду щодо впливу форс-мажору на виплату заробітної плати. Також зазначає, що торгова марка «Eldorado», до якої відноситься ТОВ «ДІЄСА» зазнала значних збитків: ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка, частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. За попередніми підрахунками тільки збитки мережі в товарних запасах склали понад 890 млн. грн. Щодо розміру витрат на правову допомогу звертає увагу на типовість та нескладність справи та просить врахувати співмірність та розумність задоволення таких вимог. Враховуючи викладене, просить: поновити строки подання відзиву та прийняти відзив на позовну заяву до розгляду; відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та інших платежів не пов`язаних із стягненням заробітної плати.

У судове засідання сторони не з`явилися.

03 липня 2024 року від представника позивача адвоката Корольової Ю. В. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача то його представника за наявними матеріалами, зазначила, що позивач у повному обсязі підтримує позовні вимоги, до матеріалів справи долучені відповідні докази, що підтверджують вказані обставини. Враховуючи ненадання відповідачем витребуваних судом доказів та те, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву в строки, встановлені судом, просить суд розглядати справу за наявними матеріалами та з урахуванням розрахунків, наведених в позовній заяві, без участі позивача та його представника, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання свого уповноваженого представника не направив, заяв чи клопотань не подавав. Витребувані ухвалою суду докази не подав.

Суд критично оціює доводи представника відповідача висловлені у відзиві на позовну заяву про те, що позовну заяву не викладено в електронний кабінет підсистеми «Електроннний суд» та що таку відповідач не отримував, оскільки позов подано представником через систему «Електронний суд» та у разі його відсутності у системі, він був би недоступний до перегляду і для суду. Крім того, такі доводи спростовуються наявною у матеріалах справи Квитанцією №977810 про доставку документів до зареєстрованого Елекстронного кабінету користувача ЄСІТС, відповідно до якої, 30.04.2024 позовна заява з усіма додатками доставлена відповідачу ТОВ «ДІЄСА» (а.с. 65-67).

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі поданих письмових доказів та документів, дослідивши які та з`ясувавши позицію сторін, суд переконаний, що позов підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 у період з 16 квітня 2019 року по 01 березня 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 18-20).

Відповідно до наказу №Z00/29/02/019 від 29 лютого 2024 року позивач звільнена з займаної посади (бухгалтер-ревізор Департаменту економічної безпеки Контрольно-ревізійного відділу) за власним бажанням згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (а.с. 17).

Згідно з довідкою №Z від 29 лютого 2024 року позивачу нарахований сукупний дохід за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі 88889,00 грн, сума до виплати 71555,64 грн (а.с. 50).

Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно із положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 року становить 534,23 грн.

Як стверджує позивач, востаннє Відповідачем було виплачену Позивачу заробітну плату за жовтень 2023 року у сумі 11672,50 грн (виплата була здійснена 12.01.2024, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку Позивача за період 01.01.2023 по 30.04.2024 (а.с. 22-49).

Доказів у спростування зазначених обставин відповідачем не надано.

Таким чином, у Відповідача перед Позивачем утворилася заборгованість із заробітної плати, яка складає 46851,00 грн (заробітна плата за листопад 2023 року - 11672,50 грн, за грудень 2023 року - 11672,50 грн, за січень 2024 року - 11753,00 грн, за лютий 2024 року - 11753,00 грн), що також підтверджується випискою з карткового рахунку позивача (а.с. 22-49), а також довідками Форми ОК-5 та Форми ОК-7 (а.с. 56-62).

Отже, позивач не отримала заробітну плату з вересня 2023 року по лютий 2024 року, включаючи компенсацію за невикористану відпустку.

Як передбачено частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України та частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 22 цього Закону та статтею 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно із вимогами статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Крім того, необхідно зазначити, що у частині 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У cтатті 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць.

Незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від доказування. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо.

Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...».

Тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/10 (провадження №12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року №44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

З огляду на вищезазначене, роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідач не надав жодного доказу щодо погашення, або зменшення заборгованості перед позивачем та зазначає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Проте, відповідачем не надано доказів, що саме Департамент економічної безпеки, Контрольно-ревізійного відділу, де працювала позивач, зазнав наслідків бойовий дій чи інших обставин непереборної сили. Натомість, якщо такі і були, то вони не завадили Позивачу виконати добросовісно свої обов`язки відповідно до умов трудового договору. Порушення строків невиплати заробітної плати відповідачем не виникло раптово, не настало внаслідок надзвичайної ситуації на підприємстві, а позивачу умисно здійснювалась невиплата заробітної плати і не лише після звільнення у березні 2024 року, а починаючи з вересня 2023 року.

Таким чином, суд не бере до уваги доводи відповідача про неможливість виплати заробітної плати в період дії воєнного стану, оскільки надані докази не доводять неможливість своєчасної виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами 3, 4 статті 12, частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до статтей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на те, що внаслідок ракетних ударів знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка, частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях суд бере до уваги, але також враховує, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин, не надав беззаперечних доказів про їх існування, не довів суду неможливості здійснити виплату заробітної плати працівнику.

Посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року №2021/02.0-7.1 та сертифікати про форс-мажорні обставини не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки вищевказані документи не стосуються правовідносин до виникли між сторонами.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац 2 підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини 3 статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 46851,00 грн обгрунтовані і підлягають до задоволення.

Щодо вимоги про компенсацію невикористаних днів відпустки.

Громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст. 74 КЗпП України). Аналогічна норма міститься і у ст. 2 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до положень частини першої ст. 75 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 20 ст. 10 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується, зокрема, грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Так, в наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 28 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 4 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення.

Позивач стверджує, що неодноразово зверталася до Відповідача в усному порядку з проханням надати розрахунок компенсації за невикористану відпустку, проте, Відповідачем не було надано такого розрахунку разом з розрахунковими листками. Окрім цього, 26.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до Відповідача із письмовою заявою про надання документів та інформації із зазначенням окремо кожного виду виплати, що належали їй при звільненні та довідку про середній заробіток Позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням (а.с. 54-55).

Не надано такої інформації на вимогу ухвали суду від 06 червня 2024 року, якою було зокрема задоволено клопотання представника позивача та витребувано від ТОВ «ДІЄСА» документи та інформацію із зазначенням окремо кожного виду виплати, що належали ОСОБА_1 при звільненні, довідку про середній заробіток позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням із розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , проведеним відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1 , що затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Разом з відзивом на позовну заяву, Відповідачем подано розрахункові листки за липень, серпень, вересень, жовтень та листопад 2023 року на ім`я ОСОБА_3 , який взагалі не є стороною у справі.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе врахувати самостійно проведений позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до абз.2 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за №100, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Отже, середню зарплату для виплати компенсації за зазначені вище невикористані відпустки варто обчислювати виходячи з виплат за фактичний час роботи у 2023 році, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, починаючи з 01 січня 2023 року.

Відповідно до даних виписки з карткового рахунку, форми ОК-5 та ОК-7 та довідки про дохід від 29.02.2024 Позивачу за 12 місяців 2023 року було нараховано суму доходів, що склала 206435,82 грн.

Кількість календарних днів за 12 місяців 2023 року становить 365 днів. Таким чином, середня зарплата становить 206435,82 / 365 = 565,58 грн.

Як було зазначено вище, кількість днів невикористаної відпустки на момент звільнення у 2023 році 28. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку складає: 28 х 565,58 = 15836,24 грн. Враховуючи суму оподаткування вказаної суми, що підлягає сплатою Позивачем: 19,5%, то сума компенсації за невикористану відпустку, що підлягає виплаті та стягненню на користь Позивача складає 12748,17 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невиплачену відпустку в розмірі 12748,17 грн підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено. Відповідальність за порушення вимог статтей 116-117 КЗпП України у виді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Водночас пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку необхідно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Відповідно до довідки №Z від 29 лютого 2024 року та виписки з карткового рахунку, позивачу нарахована заробітна плата: у січні 2024 року у розмірі 11753 грн, у лютому 2024 року 11753 грн.

Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно із положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року становить 534,23 грн.

Позивача було звільнено 01 березня 2024 року, тобто затримка виплати заробітної плати після звільнення настає з 04 березня 2024 року.

Отже, за період з 04 березня 2024 року по 15 липня 2024 року затримка виплати заробітної плати складає 96 робочих днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 51286,08 грн (534,23 грн х 96 робочих днів).

Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого саттею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 46851,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 2 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1211,20 грн, оскільки позивач відповідно до пункту 3 частини 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати при зверненні до суду з вказаною позовною вимогою.

Разом з тим за позовну вимогу про стягнення середнього заробітоку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні позивач не звільнений від сплати судового збору та останнім сплачено 968,96 грн судового збору, враховуючи, що цю позовну вимогу задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 885,14 грн судового збору.

З огляду на наведене, керуючись статтями 2, 12, 13, 76-79, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 46851 (сорок шість тисяч вісімсот п`ятдесят одну) гривню 00 копійок заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, 12748 (дванадцять тисяч сімсот сорок вісім) гривень 17 копійок компенсації за невикористану відпустку та 46851 (сорок шість тисяч вісімсот п`ятдесят одну) гривню 00 копійок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 885 (вісімсот вісімдесят п`ять) гривень 14 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», код ЄДРПОУ - 36483471, адреса місцезнаходження: вулиця Велика Васильківська, 45, місто Київ, 03150.

Повний текст рішення суду складено 17 липня 2024 року.

Суддя О. Г. Борейко