ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1974/24 Справа № 201/8894/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

10.11.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування посилався на те, що 17.06.2022 року сталося ДТП за участю транспортних засобів, що належать на праві власності позивачу та відповідачці. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 року відповідачку визнано винною у вчиненні ДТП та накладено адміністративне стягнення. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу вартість матеріального збитку, завданого позивачу становить 248 177грн. 05коп. Страховою компанією позивачу було відшкодоване страхове відшкодування у розмірі 129 975грн., а тому залишок коштів у розмірі 118 202грн.05коп. просив стягнути з відповідачки разом із моральною шкодою у розмірі 20 000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 50 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.Вважає, що висновок суду про те ,що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо розміру завданої йому матеріальної шкоди та в чому конкретно понесені ним збитки, враховуючи отримання страхового відшкодування та продаж транспортного засобу без зазначення відомостей про вартість відчуженого майна, суд позбавлений можливості встановити реальну вартість втраченого позивачем майна та відповідно розмір шкоди, яка завдана позивачу є невірним. Оскільки встановлено, що вартість страховою компанією виплачено 129975 грн., а матеріальний збиток складає 248177 ,05 грн. ,тому стягненню з відповідача підлягає різниця між зазначеними сумами.

Висновок суду щодо стягнення моральної шкоди в розміррі 5000 грн. є необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які непідлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 132202,05 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо розміру завданої йому матеріальної шкоди та в чому конкретно понесені ним збитки, враховуючи отримання страхового відшкодування та продаж транспортного засобу без зазначення відомостей про вартість відчуженого майна, суд позбавлений можливості встановити реальну вартість втраченого позивачем майна та відповідно розмір шкоди, яка завдана позивачу.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2022 року о 16год. 53хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів «Сітроен», державний номер НОМЕР_1 та «Субару», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на останню адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до звіту № 28-06-22-2Р про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП ОСОБА_4 , який діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 1107/20 від 18.12.2020року, вартість матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля Subaru Forester, державний номер НОМЕР_2 , складає 248 177,05 грн. ОСОБА_2 запрошувалася на огляд пошкодженого автомобіля, що підтверджується її підписом на запрошенні.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Сітроен», державний номер НОМЕР_1 на момент скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за полісом №205032078.

Позивач отримав від ПрАТ «СК «Уніка» страхове відшкодування у розмірі 129 975грн.

Таким чином сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 129 975грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року за клопотанням представника позивача була призначена судова авто технічна експертиза для встановлення матеріального збитку,завданого позивачеві пошкодженням автомобіля. Експертом було направлено повідомлення про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку із неясним формулюванням питань та не наданням пошкодженого транспортного засобу для огляду.

Представник позивача повідомив, що пошкоджений автомобіль продано, а тому він не може бути представлений на огляд експертові(а.с.136)

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із того, щошкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних

підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Вина ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 року про притягнення останньої до адміністративної відповідальності у зв`язку із порушенням Правил дорожнього руху.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля Subaru Forester, державний номер НОМЕР_2 складає 248 177,05 грн., його можливо відновити до технічних вимог виробника, вартість відновлювального ремонту складає 653717,77 грн. з урахуванням коефіцієнту фактичного зносу складає 244248,66 грн.. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Сітроен», державний номер НОМЕР_1 на момент скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка», яка виплатила позивачеві страхове відшкодування у розмірі 129 975грн.

Крім того, представник позивача зазначив, що транспортний засіб був проданий позивачем, при цьому, суму, за яку був відчужений транспортний засіб, представником позивача не вказано.

Згідно статтей 30.1. та 30.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У цій справі позивачем заявлено вимоги про відшкодування збитків з ОСОБА_2 в сумі 118202,05 грн., як різниця між розміром збитку та страховою виплатою.

Судом встановлено, що вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля на момент ДТП. Тобто в такому випадку автомобіль вважається фізично знищеним.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Такий підхід до визначення розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, який ґрунтується на тому, що розмір збитків повинен відповідати реальній вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, є усталеним та узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 729/1523/14.

Власник продав автомобіль, не вважаючи його фізично знищеним.

За таких обставин власнику транспортного засобу відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання певних доказів суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Звертаючись з цим позовом до суду, позивач просив стягнути збитки з з ОСОБА_2 в сумі 118202,05грн., як різницю між вартістю ремонтно-відновлюваних робіт та страхових виплат, не визнаючи автомобіль фізично знищеним.

Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами) (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц).

Враховуючи, що позивач отримав страхове відшкодування, а також взявши до уваги те, що позивачем не було доведено вартості автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, не надано доказів про отриману суму при продажу автомобіля, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди задоволенню не підлягають. Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивачем також не доведено вартості автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач наполягав саме на відшкодуванні повної вартості автомобіля на час ДТП та не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19.

Доказів вартості пошкодженого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди та суми, отриманої від продажу автомобіля позивачем не надано.

Посилання на те, що судом першої інстанції проігноровано висновок експерта, яким визначено розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачеві пошкодженням автомобіля в результаті ДТП, є безпідставним.Оскількизгідно статтей 30.1. та 30.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку матеріальної шкоди,яка підлягає відшкодуванню, а саме, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Заподіювач в такому випадку може вимагати передачі йому цього майна після відшкодування збитків.

Однак позивач не визнає автомобіль фізично знищеним, а тому в таком випадку його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Що стосується моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те , що позивачеві пошкодженням його автомобіля спричинена моральна шкода.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди зводяться до незгоди з висновками суду стосовно розміру моральної шкоди,стягнутої судом першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно керувався положеннями статті 23 ЦК України, в рішенні навів мотиви, із чого він виходив, вважаючи наявною моральну шкоду та визначаючи її розмір,який підлягає відшкодуванню.

При визначенні розміру моральної шкоди,яка підлягала стягненню, судом першої інстанції правильно враховано характер правопорушення, глибину душевних страждань та ступінь вини відповідача в спричиненні моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 138202,05 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року в частині, що стосується позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: