Провадження № 22-ц/812/512/24 Суддя першої інстанції Безпрозванний В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 488/6048/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворська Ж. М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Безпрозванного В.В., в залі судового засідання в м. Миколаєві, за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2014 року Публічне акціонерне товариства «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулось до суду з позовом, який уточнило в подальшому, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивував тим, що 26 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 640/194-К194, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 87 414 швейцарських франків, зі строком повернення до 25 квітня 2027 року зі сплатою 9,70% відсотків річних.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 26 квітня 2007 року, за яким поручитель зобов`язався нести солідарно відповідальність перед АКБ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Умови кредитного договору відповідачами належним чином не виконувались у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість станом на 24 березня 2015 року у розмірі 150 030,67 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складає 3 610 011 грн 96 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 80 862,00 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 945 687,45 грн, сум заборгованість за процентами 50 916,72 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 225 149,28 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 168 600,98 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 270 574,25 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитну заборгованість у розмірі 3 610 011 грн 96 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»» по 3 654 грн. судових витрат.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

При розгляді судом вказаної заяви ОСОБА_3 позивачем було надано заяву про зміну найменування учасника справи, а саме про те, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», змінив назву на АТ «Сенс Банк».

Рішення суду мотивовано тим, що в зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору у відповідачів виникла перед банком заборгованість за тілом кредиту, нарахованими за його користування процентами не повернув, продовжував користуватись грошима на тих же умовах, договір не розривав, а відсотки за користування кредитом та пеня за прострочення строків повернення кредиту нараховані правомірно.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року апеляційну скаргу поручителя за договором ОСОБА_3 задоволено частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості у розмірі 3 610 011 грн 96 коп. та 3 654 грн судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_3 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 384 грн. 80 коп.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким скасувати його заборгованість за кредитним договором.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений про те, що було відкрито провадження у справі.

Судові повістки адресату не надходили і особисто не були вручені, скаржник не був обізнаний про судове засідання, тому не зміг прийняти в ньому участі, як наслідок був позбавлений можливості повідомити суд про причину не прийняття участі у судовому засіданні.

У справі міститься оголошення про запрошення його до суду, яке було розміщене в газеті «Рідне Прибужжя», проте запрошення до суду сторони судового процесу у друкованому засобі інформації здійснюється у випадку коли місце проживання останнього невідоме, але місце проживання скаржника суду було відоме.

Незаконність визначення суми заборгованості полягає в тому, що вона створює подвійну відповідальність відповідача перед позивачем, а саме передбачає відповідальність відповідача за теж саме порушення несвоєчасне погашення процентів та тіла кредиту.

Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з вказаним позовом після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Починаючи з липня 2008 року, коли було сплачено останній платіж, та до звернення до суду з цим позовом у жовтні 2014 року позовна давність, щодо даного кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплинула.

Позиція позивача в частині стягнення процентів в межах позовної давності не вірна, оскільки позовна давність спливла на все кредитне зобов`язання.

Банк в кредитному договорі чітко прописав строк повернення кредитних коштів, і саме з цього строку виконання кредитного зобов`язання і має відраховуватись позовна давність на стягнення всієї суми кредитних коштів, який був пропущений банком.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши що ОСОБА_1 було відомо про наявність заочного рішення, він був ознайомлений з матеріалами справи, з текстом заочного рішення та неодноразово намагався його оскаржити.

Скаржник не приймав участі у справі з власного недбальства та бажання уникнути сплати боргу за кредитним договором.

ОСОБА_1 зазначає, що сума боргу стягнута з нього заочним рішенням є незаконна, оскільки створює подвійну відповідальність, проте не надає жодного контррозрахунку. Аргументи скаржника щодо необґрунтованості розрахунку боргу, формальні, а питання його обґрунтованості є оціночними.

Строк позовної давності кредитором не пропущено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивальник отримав від АКБ «Укрсоцбанк», кредитні кошти в розмірі 87 414 швейцарських франків, строком до 25 квітня 2027 року зі сплатою 9,70 % відсотків річних.

Відповідно до підпункту 1.1.1. Договору передбачено порядок погашення суми основного боргу, а саме з травня по квітень 2027 року щомісячно до 10 числа у розмірі 364.00 швейцарських франків.

Кредит надається на споживчі потреби (пункт 1.2. Договору).

Згідно з підпунктом 2.4.1. Договору сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на зазначений у договорі рахунок не пізніше десятого числі місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти.

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання за кредитним договором.

У зв`язку із неналежним виконанням позивальником умов Договору у відповідачів виникла перед банком заборгованість у сумі 150 030.67 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 3 610 011.96 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом 80 862. швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 945 687.45 грн, сум заборгованість за відсотками 50 916.72 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 225 149.28 грн на час звернення, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 168 600.98 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 270 574.25 грн.

Отже, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж до 25 квітня 2027 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 2 та 4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату основного боргу та відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 25 квітня 2027 року.

Останній щомісячний платіж відповідач сплатив 12 травня 2008 року, а за процентами 11 грудня 2008 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив подальшу несплату заборгованості за кредитом підвищенням курсу швейцарських франків до гривні.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (пункт 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі "DIYA 97 v. UKRAINE"; заява № 19164/04).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, годину та місце розгляду своєї справи або обмежень у праві отримання в суді усної чи письменної інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень в порядку, встановленому законом (частина 1 статті 8 ЦПК України).

У ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції на підставі неналежного повідомлення до суду першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, годину та місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу таким підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату та годину судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу.

Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату та годину судового засідання, а й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Відповідно до частини 5 статті 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що судова повістка разом з відповідними документами надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єра за адресою, зазначеною стороною, або іншою особою, яка бере участь у справі.

Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду (частина 1, 2 статті 76 ЦПК України в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Матеріали справи не містять доказів того, до суд першої інстанції дотримався цих процесуальних вимог закону, а тому апеляційний суд вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції порушив права позичальника ОСОБА_1 про належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. При цьому оголошення в газеті про розгляд справи, не може свідчити про належне повідомлення ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи містять дані про реєстрацію місця проживання останнього.

З огляду на зазначене оскаржуване судове рішення щодо задоволених позовних вимог стосовно ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 25 квітня 2027 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів, а тому твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що позовна давність сплинула до всієї суми кредиту та процентів не заслуговують на увагу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором.

Позивач звернувся до суду з позовом через засоби поштового зв`язку 12 листопада 2014 року, а останній щомісячний платіж за тілом кредиту було сплачено 12 травня 2008 року, а за процентами у 11 грудня 2008 року, а тому саме з 11 грудня 2008 року у Банку виникло право на звернення до суду щодо стягнення заборгованості за черговим платежем по тілу кредиту, а по процентам з 11 січня 2009 року.

З огляду на зазначене, застосувавши загальну позовну давність у строк три роки відповідно до наданих Банком розрахунків, заборгованість за тілом кредиту складає 12 376 швейцарських франків, а за процентами за користування кредитними коштами 17 032.14 швейцарських франків. Отже з ОСОБА_1 підлягає стягненню зазначена сума заборгованості.

Оскільки за умовами кредитного договору сторони обумовили повернення кредитних коштів у валюті кредиту, тобто у швейцарських франках, стягненню з ОСОБА_1 підлягає сума боргу саме у цій іноземній валюті.

Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2 та 3 цієї статті).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Нарахування пені передбачено умовами пункту 4.2 Договору окремо за порушення зобов`язань за тілом кредиту та окремо за порушення обов`язків щодо сплати процентів за користування кредитом.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини 2 статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

У справі, що переглядається позивач дотримався зазначених вимог та нарахував пеню саме за останні 12 місяців перед звернення до суду.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування пені окремо за порушення зобов`язань за тілом кредиту та окремо за порушення обов`язків щодо сплати процентів за користування кредитом, що може свідчити про подвійну відповідальність позичальника, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як встановлено, нарахування пені за окремим видом зобов`язання (пункт 4.2. Договору) відповідає умовам зазначеного кредитного договору, недійсність якого в судовому порядку не визнана.

Враховуючи доведеність наявними в справі належними та допустимими доказами факту укладення із відповідачем договору, беручи до уваги факт невиконання останнім обов`язків щодо повернення кредиту, то з боржника підлягає стягненню пеня за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Отже суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем пропущено позовну давність до чергових щомісячних платежів щодо повернення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами про застосування якої було заявлено ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо задоволених позовних вимог стосовно ОСОБА_1 підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року в оскаржуваній частині щодо задоволених позовних вимог стосовно ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» станом на 24 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором № 640/194-К194 від 26 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», що складається: 12 376 (дванадцять тисяч триста сімдесят шість) грн - заборгованість за кредитом; 168 600 грн 98 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів; 270 574 грн 25 коп. пеня за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитними коштами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

ЖМ. Явороська

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.