Номер провадження: 22-ц/813/210/24
Справа № 496/489/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Карташова О.Ю.,

Сєвєрової Є.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 і адвоката Смирнова А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступником якого залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Трушиної О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання договорів дарування недійсними,

встановив:

15.02.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , та змінивши вимоги, (т.1, а.с. 143-146, 164-172), просив:

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 06.10.1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в якості дарувальників та ОСОБА_1 в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Фесенко А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1-2101, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.08.2008 року;

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 01.10.2007 р. між ОСОБА_2 , діючою на підставі довіреності від імені ОСОБА_8 в якості дарувальниці та ОСОБА_1 в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контри Зезик В.А. та зареєстровано в реєстрі за №2-5761, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.10.2007 року;

- визнати, що позивачем не пропущено встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Позовні вимоги були обґрунтовані були тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року було проведено поділ спадкового майна, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , визнано право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 по 1/5 частині за кожним на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 - в порядку спадкування за законом. Після ухвалення судом вказаного рішення спадкоємці певним чином розпорядились отриманим спадком. А сам ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подарували свої частки брату ОСОБА_1 , який зареєстрував свої права на спадкове майно та у результаті цього став власником 4/5 часток вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року, а отже відпали підстави для визнання ОСОБА_1 власником 4/5 часток спірного житлового будинку з господарськими будівлями. Також відновило чинність свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , видане Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області 05.07.1991 р. щодо вказаного житлового будинку, за яким дружина позивача ОСОБА_10 отримала у власність 1/2 частку вказаного житлового будинку. Але до сьогодні позивач не може прийняти спадок після смерті його дружини - ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як 06.10.1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в якості дарувальників та відповідачем, ОСОБА_1 в якості обдарованого було укладено договір дарування 2/5 вказаного житлового будинку. Крім цього 01.10.2007 року ОСОБА_2 , діючої на підставі довіреності від імені ОСОБА_8 в якості дарувальника та відповідачем, ОСОБА_1 в якості обдарованого було укладено договір дарування 1/5 вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. У зазначених договорах дарування зазначено, що право власності дарувальників на предмет договору дарування в сукупності - 3/5 частини вказаного житлового будинку з господарськими спорудами визначено вищевказаним рішенням Біляївського районного суду від 01.07.1999 року, яке в подальшому було скасовано. Таким чином, дарувальники за вищеназваними договорами дарування не були законними власниками предмету договору дарування 3/5 часток вказаного житлового будинку з господарськими спорудами.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з позовом та просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були залишені без задоволення (т.1, 182-193).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року, ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.195-209).

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2020 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року було скасовано, провадження у справі закрито через відсутність предмету спору (т.2, а.с.97-100).

Проте, постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 19 березня 2020 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.183-188).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.03.2023 року визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Комлева О.С. (т.2, а.с.231).

У зв`язку з відпусткою судді Комлевої О.С., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26.09.2023 року було визначено новий склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Карташов О.Ю. (т.3, а.с.65).

Розгляд справи відбувався 29.03.2023 року, потім розгляд справи був відкладений на 17.05.2023 року, на 13.00 год., потім за заявою відповідача ОСОБА_1 відкладався на 28.06.2023 року, на 16.00 год., потім у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_3 та необхідності витребування у справі доказів щодо його правонаступників на 27.09.2023 року, потім у зв`язку із заміною сторони у справі на 01 листопада 2023 року, на 17.00 год., потім - через неналежне сповіщення правонаступника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на 31.01.2024 року, на 17.00 год., потім, у зв`язку з оголошенням сигналу повітряної тривоги на 21 лютого, на 09.20 год., про що ук4чяасники справи були належним чином повідомленими 9т.3, а.с.104).

Крім того, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.01.2024 року, у зв`язку з відпусткою судді Громіка Р.Д., було визначено новий склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Сєвєрова Є.С., Карташов О.Ю. (т.3, а.с.103).

В суді апеляційної інстанції справа була розглянута за участю представників відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 і адвоката Смирнова А.І., без участі інших учасників справи, які були належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (т.3, а.с.106-112, 116, 116), у тому числі шляхом повідомлення про виклик до суду на офіційному сайті Одеського апеляційного суду в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

При цьому колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.1, а.с.225), враховуючи також перебування справи в Одеському апеляційному та Верховному Судах, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за участю представників відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 і адвоката Смирнова А.І., без участі інших учасників справи. При цьому враховано, що від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 06 жовтня 1999 р. та 01 жовтня 2007 р. ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_2 , за договорами дарування подарували свої частки у праві власності на спадкове майно: житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 (т.1, а.с. 10-11).

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 р. було скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_14 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна (а.с. 5-6).

З даного рішення апеляційного суду вбачається, що підставою для скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999р. є лише те, що на порушення ст.107 ЦПК України (в редакції 1963р., який був чинним на час розгляду справи) суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_3 , який був чоловіком ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та є її правонаступником, оскільки правовідносини у справі допускали правонаступництво, внаслідок чого були порушені майнові та процесуальні права ОСОБА_3 .

Також суд першої інстанції зазначив, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 р. було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності.

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 р. вищевказане рішення Біляївського районного суду від 28 жовтня 2015 р. було скасовано та було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності (а.с. 66-74).

Цим рішенням було встановлено, що не є підставою для визнання договорів дарування недійсними та обставина, що було скасовано рішення суду від 01 липня 1999 року, оскільки дарувальники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мали право власності на відповідні частки спірного будинку не лише на підставі рішення суду від 01 липня 1999 р., а і на підставі отриманого ними 23 серпня 1985 р. свідоцтва про право на спадщину за законом після батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в рівних частках, на 1/2 частину спірного будинку. Вказане свідоцтво є чинним і не було визнано недійсним.

Таких правових позицій дотримується і Верховний Суд по даній справі в своїй постанові у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року (т.2, а.с.183-188).

Верховний Суд також вказав, згідно з п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Відповідач у вказаній справі заявляє про наявність спору щодо спадкового майна, невизначеність у правах і обов`язках сторін.

Позивачем у цивільній справі № 496/2439/14, на яку посилався суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, був ОСОБА_5 .

У цій же справі № 496/489/16-ц позивачем був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У зв`язку з цим, Верховний Суд вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Проте, маючи у своєму розпорядженні копію свідоцтва про смерть, яку було подано до суду апеляційної інстанції 16 жовтня 2019 року (т.2, а.с. 85, 86), апеляційний суд не вирішив питання про залучення правонаступника та не з`ясував його думку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

У зв`язку з цим, в ході нового апеляційного розгляду, колегією суддів було з`ясовано, що правонаступником позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є його донька, ОСОБА_4 , яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.09.2023 року була залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 (т.3, а.с.19, 41, 42, 68-69).

Таким чином, лише після того як рішенням суду від 01 липня 1999 р. було встановлено, що дружина померлого, ОСОБА_18 незаконно отримала 23 серпня 1985 р. свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку, та вказане свідоцтво було визнано недійсним, як і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 липня 1991р. видане після померлої ОСОБА_18 на ім`я ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , та визнано, що будинок повністю належав лише ОСОБА_9 , то вищевказані долі були прирощені до раніше належних спадкоємцям часток у спадковому майні після померлого ОСОБА_9 .

У зв`язку з цим, суд правильно зазначив, що дарувальники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 06 жовтня 1999р. і дарувальник ОСОБА_8 01 жовтня 2007р. мали право подарувати ОСОБА_1 на підставі раніше виданих їм нотаріально посвідчених свідоцтв щодо права власності на частини спірного будинку відповідно належним їм на той час за цими свідоцтвами на праві власності частини спірного будинку, що виключає визнання оспорюваних договорів недійсними в повному обсязі, як було заявлено у позовних вимогах ОСОБА_5 .

Також суд першої інстанції вказав, що твердження сторони позивача відносно того, що договори дарування підлягають визнанню недійсними у зв`язку з тим, що рішенням апеляційного суду від 05 грудня 2012 р. було скасовано рішення суду першої інстанції від 01 липня 1999 р., та на момент укладення оспорюваних договорів дарувальники не були власниками предмету дарування, є безпідставними, оскільки це не має ніякого правового значення при відсутності доказів, що позивач ОСОБА_5 є особою, права якої були порушені в зв`язку з укладенням оспорюваних ним договорів дарування.

Оскільки відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, то суд дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 .

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що право на пред`явлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені у зв`язку з укладенням цих договорів. Разом з тим, позивач ОСОБА_3 не був стороною нотаріально посвідчених договорів дарування від 06 жовтня 1999 року та 01 жовтня 2007 року.

Оскільки позивач ОСОБА_3 вважав себе особою, права якої були порушені вказаними договорами дарування, то суд правильно вказав, що ним обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Що стосується пропуску строку позовної давності позивачем для захисту своїх прав, суд першої інстанції правильно зазначив, що цей строк був ним пропущений без поважних причин, однак оскільки позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову саме за його недоведеністю.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступником якого залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через хворобу судді Сегеди С.М., повне судове рішення складено 08.03.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.Ю. Карташов

Є.С. Сєвєрова