Справа № 466/5823/18 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т.
Провадження № 22-ц/811/2796/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Салата Я.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Яцишина А.В., представника відповідачки ОСОБА_2 -адвоката Коломоєць М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №466/5823/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и в :

23 липня 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 у якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений шляхом обману з боку відповідача 27 квітня 2018 року між ним, ОСОБА_4 , та відповідачем ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І.;

- зобов`язати реєстратора внести зміни в Єдиний реєстр речових прав;

- зобов`язати міграційну службу виписати з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (Т.1 а.с.1)

Позов обгрунтований тим, що 27 квітня 2018 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири яким, продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. та зареєстровано в реєстрі за №490. Відповідач та нотаріус, яка посвідчувала договір ввели його в оману ствердужуючи, що ОСОБА_2 бере його під опіку та буде за власні кошти утримувати, годувати, лікувати, прибиратимуть в його квартирі, якщо він підпише договір довічного утримання, що лежав перед ним на столі,який він підписав не читаючи.

Додатковим доказом введення його в оману з метою підписання договору купівлі - продажу взамін обіцяного договору довічного утримання є те, що відповідач ОСОБА_2 не є близькою йому особою і він вперше побачив її в нотаріуса. Усі примірники документів, які він підписав взяла ОСОБА_2 , а йому не надали ні оригінал, ні копії.

На його переконання , відповідачка обманним шляхом змусила його підписати договір, який він вважав договором довічного утримання, а про договір купівлі-продажу не знав і не підозрював через переконання в щирому ставленні до нього сусідки ОСОБА_6 , якій беззастережно вірив. Після підписання договору він не отримав очікуваної допомоги від ОСОБА_2 , а ОСОБА_6 почала його уникати. Наголосив, що грошей в сумі 225.000.00грн. ні в руки, ні через банк він не отримав. Ствердив, що вказана в договорі вартість квартири не відповідає її ринковій 800 000,00 грн., що доказує фальшивість і не законність договру . В квартирі АДРЕСА_2 він, ОСОБА_4 продовжує проживати, адже іншого житла немає. Викладеним позивач доводить, що договір кулівлі-продажу квартири імітував договір довічне утримання, через те є удаваним правочином.

29 жовтня 2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати договір купівлі-подажу недійсним з підстав того, що в момент його укладення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцем є ОСОБА_1 , який залучений до участі у справі як правонаступник ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 07 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача-адвокат Яцишин А.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що не грунтується на дійсних обставинах справи та нормах чинного законодавства. Ухвалюючи рішення, суд не врахував ряд обставин, за яких договір підлягав визнанню недійсним, зокрема, вік позивача, його стан здоров`я та потребу у сторонній допомозі , відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором покупцеві, продовження продавця проживати у спірній квартирі та що спірна квартира була єдиним житлом покійного ОСОБА_4 . Стверджує, що покійний ОСОБА_4 не усвідомлював, який саме договір він укладає, оскільки до останнього моменту, зокрема до моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу він був переконаний , що він укладає договір довічного утримання. Звертає увагу, що судом у справі була призначена комплексна психолого-психіатрична експертиза, однак була проведена лише судово-психіатрична експертиза. Клопотання про повторне призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи судом було відхилено. Стверджує, що також мала місце помилка в характері (природі ) правочину , що має істотне значення та є підставою для визнання правочину недійсним. ОСОБА_4 не міг мати на меті укладення договору купівлі-продажу квартири, у якій проживав та власником якої був, оскільки іншого житла у власності у нього не було, а за правовими наслідками продажу квартири він не міг вже нею користуватись. Вказує на те, що сума продажу спірної квартири не відповідає ринковій вартості станом на день укладення договору, а також судом не враховано, що оцінку квартири проводив ФОП ОСОБА_7 ,який здійснює свою діяльність у м.Дніпро, що знаходиться за 1000 км від м.Львова. Судом так і небуло з`ясовано,яким чином експерт оцінювач здійснював фактичну оцінку квартири. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідачки-адвокат Коломоєць М.І. подав відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що заперечує апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та обгрунтованим. Зазначає, що ОСОБА_4 як на час укладення договору так і на час розгляду справи усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що стверджується висновокм судово-психіатричної експертизи, а також його поведінкою, а саме те, що на проведення експертизи він з`явився особисто, також був присутнім у судових засіданнях, звертався у різні інстанції з метою отримання відповідних документів, зокрема в ЛКП, в БТІ та в банк. Звертає увагу, що однією з підстав доведення позовних вимог є те, що ОСОБА_8 не отримував жодних коштів за договором купівлі-продажу, стверджував, що єдиним його доходом була пенсія та переконував суд у тому, що не має засобів для існування та можливості сплатити судовий збір, однак після його смерті його правонаступник долучив до матеріалів справи Свідоцтво про право на спадщину за законом , відповідно дро якого він успадкував від ОСОБА_4 грошові кошти на рахунках у АТ «Державний ощадний банк України» в сумах: 10379,69 доларів США;9500,00 доларів США,0,80 центів,103,31 долар США загальна сума 19983,80 доларів США та грошовий вклад у АТ «Дельта Банк» в сумі 540368,12 грн. Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 вводив суд в оману посилаючь на те, що не отримував розрахунку за договором купівлі-продажу. Щодо звіту про оцінку майна зазначає, що такий проводиться з метою сплати податків та не є обов`язковим для сторін договору, оскільки ціна майна визначається за домовленістю сторін. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім цього, просить скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 17 серпня 2018 року.

Заслухавши судд-доповідача, пояснення представника позивача-адвоката Яцишина А.В. на підтримання апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача-адвоката Коломоєць М.І., перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України) .

Судом встановлено такі обставини.

27 квітня 2018 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Миронович А.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, яким продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І.. Зареєстровано в реєстрі за №490.

За вказаним Договором ОСОБА_4 «Продавець» і ОСОБА_2 «Покупець», діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності договорів, уклали цей договір зокрема про наступне.

Продавець продає, а Покупець купує квартиру АДРЕСА_1 .

Ринкова вартість квартири станом на 19.04.2018 становить 224594 (двісті двадцять чотири тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) гривні 00 копійок, згідно Звіту про оцінку майна, складеного 19.04.2018 суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 .

Продаж вчинено за 225000 (двісті двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, гроші повністю сплачено Покупцем до підписання цього договору.

Продавець та Покупець підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним. (Т.1 а.с.2)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів про те, що на час укладення спірного договору ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними стороною позивача не надано. Твердження сторони позивача, про те, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 не розумів знаачення своїх дій та не міг керувати ними спротовані висновком Судово-психіатричної експертизи №10/в від 10.07.2019 року проведеної за ухвалою суду, а також з поясненнями допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_9 . Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 отримав кошти за продаж квартири, які успадкував його спадкоємець та правонаступник ОСОБА_1 , а тому твердження позивача про укладення договору внаслідок обману є недоведеними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частиш третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, має наслідком визнання правочину недійсним,

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того чи визнав його таким суд. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваній правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридична наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України .

Висновком судово-психіатричної експертизи № 10/к від 10.07.2019, проведеного за ухвалою суду (Т.1 а.с.216-220) встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладання правочину від 27.04.2018 виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Також судом першої інстанції допитано експерта ОСОБА_9 - доповідача при проведенні судово-психіатричної експертизи (Т.3 а.с. 126-128), яка пояснила, що ОСОБА_4 , незважаючи на ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом саме на час укладення спірного договору 27 квітня 2018 року міг усвідомлювати значення своїх дій керувати ними. Будь-яких ознак, що можуть вказувати на протилежне в процесі проведення судово-психіатричної експертизи № 10/к від 10.07.2019 встановлено не було.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому відповідно до частини першої статті 225 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним немає.

Щодо вимог позивача про вчинення правочину шляхом обману, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що належних та допустимих доказів про це не надано.

Відповідно до частини 1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач наголошував на тому, що відповідач умисно ввела його в оману шляхом повідомлення обставин, що не відповідають дійсності, зокрема про те, що він укладає договір довічного утримання внаслідок якого вона буде його забезпечувати та допомагати , крім цього ціна квартири зазначена в договорі не відповідає фактичній ринковій ціні .

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі обставини й наслідки правочину, які насправді настати не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19.

Згідно з ст.ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порушення зазначених вимог закону позивачем не надано доказів,які б свідчили про укладення спірного договору шляхом обману.

Доводи апеляційної скарги щодо вчинення правочину під впливом помилки, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та не надає їм спростування, оскільки позовні вимоги з цих підстав не заявлялись та суд першої інстанції їх не розглядав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом була призначена комплексна психолого-психіатрична експертиза, однак була проведена лише судово-психіатрична експертиза спростовуються тим, що у дослідницькій частині Висновку описано, що в ході проведення експертизи було проведено консультацію психолога, згідно з якою встановлено, що при експериментально-психологічному обстеженні ОСОБА_4 доступний мовному контакту, мету завдань розуміє.

Комплексна судова психолого-психіатрична експертиза є різновидом комісійної експертизи, в якій беруть участь експерти різних галузей знань, а саме судово-психіатричної експертизи та судової психології.

Аргументи апеляційної скарги про те, що сума продажу спірної квартири не відповідає ринковій вартості станом на день укладення договору, а також судом не враховано, що оцінку квартири проводив ФОП ОСОБА_7 ,який здійснює свою діяльність у м.Дніпро, що знаходиться за 1000 км від м.Львова, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки звіт про оцінку майна не був предметом оскарження у цій справі.

Крім цього, відповідно до ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що підставою визнання недійсним договору є також те, що позивач продовжував проживати у квартирі, суд апеляційної інстанції визнає безпідставними, оскільки з договору вбачається, що саме продавець, тобто позивач зобов`язавася виселитись з квартири до 30 квітня 2018 року, а невиконання цього зобов`язання не є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно ст.629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог .

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Клопотання про скасування заходів забезпечення позову викладене у відзиві на апеляційну скаргу не може бути задоволено апеляційним судом, оскільки відповідно до ст.158 ЦПК України розгляд такого належить до повноважень суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвилив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1;375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 березня 2024 року.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк