Справа № 306/2141/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року у складі судді Уліганинця П.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим прміщенням,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 проживав та зареєстрований з 27.12.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 разом з відповідачами. Зазначає, що вищевказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , за згодою якого він проживає в такій. Вказує, що рішенням Свалявського районного суду від 10.05.2022 року (справа №306/2293/21) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування відмовлено. Вважає, що він як член сім`ї власника квартири має право проживати в квартирі та вселятися в неї, однак відповідачами чиняться перешкоди у реалізації ним даного права.

За вказаних обставин позивач просив суд вселити його у житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні вищевказаною квартирою.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 у житлове приміщення квартиру АДРЕСА_2 . У задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач, який є батьком його дружини, ніколи не проживав у даній квартирі, не вів з ними спільне господарство, його було прописано тимчасово на його прохання, так як він вирішував питання оформлення пенсії.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Белла Т.А. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач, його представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права .

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №71 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3737102 від 21.05.2013 року, квартира за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_1 .

В даній квартирі з 27.12.2018 р. зареєстрований позивач ОСОБА_2 , який є батьком відповідачки ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи, ветеран інвалід війни, учасник бойових дій на сході України.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатскої області від 10.05.2022 року у справі № 306/2293/21, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - вказаною квартирою, відмовлено.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. (ч.2 ст.65 ЖК України).

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Матеріалами справи доведено, що позивач за згодою відповідачів з 27.12.2018 року зареєстрований та проживав у квартирі за адресою в АДРЕСА_1 , однак внаслідок непорозумінь з відповідачами йому заборонено проживати у даній квартирі та користуватися нею, в зв`язку з чим позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав.

З врахуванням наведенного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про порушення відповідачами права користування позивачем вказаною квартирою, та обгрунтовано задовольнив вимоги позивача про його вселення у дану квартиру.

Доводи апеляційної скарги, що позивач ніколи не проживав у даній квартирі, його було прописано тимчасово на його прохання при оформленні пенсії, ґрунтуються на припущеннях і нічим не підтверджені.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішень суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 березня 2024 року.

Головуючий :

Судді: