Справа № 459/1550/23 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/3087/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що більше двадцяти років працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища на вуглевидобувних підприємствах «Укрзахідвугілля». Стверджує, що 26 жовтня 2001 року Львівською обласною клінічною лікарнею йому встановлено професійне захворювання антракосилікоз I ст., емфізема легень ДН І-II ст. Зазначає, що за наслідками встановленого діагнозу дирекцією ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львівугілля» створено комісію по розслідуванню підстав отримання професійного захворювання. Вказує, що за результатами розслідування 01.11.2001 року комісією складено Акт за формою П-4, яким встановлено, що причиною професійного захворювання є вугільно-природній пил, фізичні навантаження, важка фізична праця, великі затрати енергії за зміну. Стверджує, що у зв`язку із виявленим професійним захворюванням, 05.12.2001 року Обласною МСЕК №3 йому було вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування. При переогляді МСЕК 31.10.2002 року та 02.11.2004 року йому було підтверджено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування. Зазначає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням йому завдано значної моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, що він змушений відчувати незручності в повсякденному житті, терпіти фізичні болі, не в змозі був вести активне життя, змушений регулярно звертатися за медичною допомогою, лікуватися та приймати медикаменти, а постійні обстеження та лікування призводять до значного витрачання коштів. Крім того, відчуває незручності у спілкуванні з людьми через постійний кашель та задишку, а болі в руках обмежують фізичні навантаження, що призводить до постійного пригніченого стану. Звертає увагу, що моральні страждання та переживання значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки, а відновлення здоров`я є неможливим, оскільки втрата працездатності є безтерміновою. Враховуючи характер його фізичних та моральних страждань, їх постійну тривалість та значне погіршення стану здоров`я завдану йому моральну шкоду оцінює в 100 000 грн.

З наведених підстав просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на його користь 100 000 грн. відшкодування за моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2023 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у користь ОСОБА_1 10 000 гривень заподіяної моральної шкоди.

У решті вимог відмовлено.

Рішення суду в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення, враховуючи вимоги розумності та справедливості. Зазначає, що йому встановлено 55 % втрати професійної працездатності безстроково та III групу інвалідності, що, на його думку, свідчить про тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, відчуттях фізичного дискомфорту. Вважає, що суд першої інстанції належним чином не обгрунтував розмір стягнутої на його користь моральної шкоди, оскільки в позовній заяві позивач вказував, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому було завдано значної моральної шкоди у вигляді моральних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він не відчуває себе повноцінною людиною, не в змозі вести активний спосіб життя, змушений приймати медикаменти, відновити його здоров`я неможливо. Вказує, що оцінювання розміру відшкодування моральної шкоди здійснюється на основі принципу справедливості з врахуванням практики у подібних справах. З наведених підстав просить рішення суду в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди змінити та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Крім того, рішення суду оскаржило Головне управління Пенсійного Фонду України, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції чинній з 01 січня 2023 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця, який не створив безпечних умов праці. Зазначає, що кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій, розподіляються на: загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності і загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Вказує, що кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій, не можуть використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вважає, що відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, а відтак, не є обов`язком Головного управління Пенсійного Фонду України. Наголошує, що відсоток стійкої втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому частини втраченого заробітку, однак не підтверджує завдання йому моральної шкоди, а доказів завдання моральної шкоди позивачем не надано. Звертає увагу, що вперше стійку втрату працездатності у зв`язку з професійним захворюванням позивачу встановлено висновком Обласної МСЕК №3 від 05 грудня 2001 року, однак, з позовом про відшкодування моральної шкоди він звернувся лише через 22 роки після встановлення втрати працездатності, а за медичною допомогою для лікування професійного захворювання він не звертався та не вживав відповідних заходів для покращення стану свого здоров`я. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалами Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року та 01 грудня 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2023 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2023 року призначено на 14 год. 30 хв. 26 лютого 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 07 березня 2024 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 26 лютого 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 07 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи часткового позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області є правонаступником прав та обов`язків Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, а долучені до матеріалів справи докази безспірно підтверджують завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, тому з врахуванням фізичних та душевних страждань та переживань позивача, їх глибини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 01.03.1982 року до 07.11.2001 року працював на вуглевидобувних підприємствах «Укрзахідвугілля» на підземних роботах, що підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), за формою П-4 складеним комісією ВП Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» від 01 листопада 2001 року, професійне захворювання ОСОБА_1 виникло внаслідок контакту з вугільно-породним пилом, фізичних навантажень під час роботи машиністом гірничо-виймальних машин. Діагноз: антракосилікоз I ст., емфізема легень ДН II ст., хронічна с/крижова радикуленія.

Згідно з виписки з акта огляду МСЕК серія ЛВА-2 №006669 від 05.12.2001 року ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням від 26.10.2001 року (а.с.16).

Згідно з виписки з акта огляду МСЕК серія ЛВА-2 №017602 від 31.10.2002 року ОСОБА_1 підтверджено 50 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, потребу в санаторно-курортному лікуванні.

02.11.2004 року при переогляді МСЕК ОСОБА_1 підтверджено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування (а.с.14).

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Відповідно до підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом III групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, завдану працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту завдання цієї шкоди потерпілому.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких завдано шкоду здоров`ю або настала смерть (ч.1 ст.с14 ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, яким був виключений підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» , а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237- 1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18).

Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону № 1105-ХІУ), тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІУ повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати працездатності (згідно з довідкою МСЕК серія ЛВА-2 №006669 від 05.12.2001 року ОСОБА_1 вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 50 % внаслідок професійного захворювання, відтак обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування на підставі «е» п. 1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на той час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з 01 січня 2023 року припинено та реорганізовано шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

З 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №2620-IX від 21 вересня 2022 року (далі-Закон №2620-IX).

Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному Фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.

З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фактично забезпечено Пенсійним Фондом України та його органами.

Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, а саме, з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто станом на 05 грудня 2001 року, тому моральна шкода підлягає відшкодуванню Пенсійним Фондом України, як правонаступником Фонду соціального страхування України.

Відповідно до ч. 2,3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як зазначено у п.4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного висновку про те, що ушкодження здоров`я, завдані ОСОБА_1 під час виконання трудових обов`язків, спричинили йому фізичну біль, фізичні та душевні страждання та переживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків, зазнав фізичної болі, фізичних та душевних страждань, переживань, чим йому завдано моральну шкоду, а отже він має право на її відшкодування, однак, не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи те, що внаслідок ушкодження здоров`я, ОСОБА_1 безумовно, спричинені моральні страждання, зважаючи на глибину, тривалість та характер моральних і фізичних страждань, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду слід змінити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2023 року в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 з 10000.00 грн. до 50 000.00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 07.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк