Справа № 343/1155/23
Провадження № 22-ц/4808/547/24
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за договором позики № в розмірі 56 244,95 грн. та кредитним договором № 00592-09/2021 в розмірі 6 400,00 грн., а також судові витрати по справі.

Вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ТзОВ «Інфінанс» 25 липня 2021 року було укладено договір позики № . 24 листопада 2022 року між ТзОВ «Інфінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24/11-22, у відповідності до якого ТзОВ «Інфінанс» відступило останньому належне йому право вимагати повернення коштів за договором позики № від 25.07.2021 року. Відповідно до Реєстру боржників від 24.11.2022 року до вказаного договору факторингу ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідачки на суму 56 244,95 грн., що становить її заборгованість за договором позики № від 25.07.2021 року, з яких 6999,95 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 49245 грн. - заборгованість за відсотками.

Крім того, 01 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» було укладено кредитний договір № 00592-09/2021. 13 січня 2023 року між ТзОВ «Інвеструм» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 13012023, у відповідності до якого ТзОВ «Інвеструм» відступило належне йому право вимагати повернення коштів за кредитним договором № 00592-09/2021 від 01.09.2021 року. Відповідно до Реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 на суму 6 400,00 грн., що становить її заборгованість за кредитним договором № 00592-09/2021від 01.09.2021 року, з яких 2000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 4400 грн. - заборгованість за відсотками. Згідно з умовами за договором позики № від 25.07.2021 року та кредитного договору № 00592-09/2021від 01.09.2021 року, позичальник зобов`язувалася у встановлені строки повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами в порядку передбаченому договорами. Однак відповідачка свої зобов`язання за вказаними договорами не виконала, що свідчить про відмову від добровільного повернення боргу, в зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики № від 25.07.2021 року в розмірі 56 244,95 грн. та за кредитним договором №00592-09/2021від 01.09.2021 року в розмірі 6 400,00 грн., а також 2 684,00 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Так, судом безпідставно стягнуто проценти поза межами строку кредитування. Посилається на те, що сталою є судова практика, за якою відсотки у передбаченому договором розмірі можна нараховувати лише в межах строку кредитування, а якщо боржник користується кредитними коштами поза строком кредитування, нараховуються проценти в порядку ч.3 ст.625 ЦК України. На думку апелянта за договором позики з ТзОВ «Інфінанс», позикодавець надав грошові кошти в сумі 7000,00 грн. на строк 18 днів. За таких обставин сума заборгованості за договором позики мала б становити: 7 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 3150,00 грн. - заборгованість за відсотками, виходячи з розрахунку: 7000,00 грн. х 2,50% х 18 днів =3 150,00 грн.

Стосовно кредитного договору з ТзОВ «Інвеструм» апелянт зазначає, що враховуючи те, що договір укладений на суму 2000,00 на 12 днів до 12.09.2021 року зі сплатою 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2.50% на добу, то сума заборгованості мала б становити:

2 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу;

600,00 грн. - заборгованість за відсотками, виходячи з розрахунку: 2000,00 грн. х 2,50% х 12 днів =600,00 грн.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що наведене вище підтверджується висновками Великої Палати ВС у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (п.п.53,54), від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, від 05.04.2023 у справ №910/4518/16.

Апелянт також вказує, що на підтвердження наявності у неї заборгованості позивачем надано копії кредитних договорів, договорів факторингу, витяги з реєстру боржників, а також розрахунки заборгованості за укладеними кредитними договорами. Разом з тим, вказані документи не підтверджують факт отримання апелянтом коштів на підставі укладених договорів та наявність заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначив суд в оскаржуваному рішенні.

Розрахунки заборгованості, на які посилається суд першої інстанції, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Розрахунки із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документами, що створені самим позивачем. А відтак інформація, зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказами наявності заборгованості, на яких наполягає позивач. Отже доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм, на думку апелянта, дає підстави для висновку, що тільки банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу за вказаними вище кредитними договорами були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві щодо вказаних кредитних договорів, матеріали справи не містять.

Відповідач просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити за недоведеністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Маглича І.С., зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними й такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Вказує, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області встановлено, що з ОСОБА_1 було укладено наступні договори, право вимоги за якими в подальшому відступлено ТОВ «ФК«ЄАПБ»:

- кредитний договір № 00592-09/2021 від 01.09.2021 (Первісний кредитор ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ»);

- договір позики № від 25.07.2021 (Первісний кредитор ТОВ «ІНФІНАНС»).

У відповідності до умов кожного з договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом апелянта, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний апелянтом при укладанні відповідних договорів.

Представник позивача із посиланням на норми права зазначає, що вказані вище електронні договори укладені сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. У відзиві наголошує і на тому, що жодних заперечень з приводу того, що апелянт не погодився з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання зазначених договорів, висловлено не було.

Стверджує, що ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з умовами вказаних вище договорів. Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови таких договорів. При цьому вказані договори та їх умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.

Також представник позивача зауважує, що в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ТОВ «ФК«ЄАПБ» не додано доказів отримання апелянтом кредитних коштів за відповідними договорами, крім того надані розрахунки заборгованості є неналежними доказами наявності заборгованості, однак такі доводи є необґрунтованими та безпідставними. Предметом спору є захист порушеного права ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке полягає у невиконання договірних зобов`язань ОСОБА_1 за відповідними договорами, шляхом стягнення заборгованості за ними. Тобто в даному випадку не є предметом спору визнання відповідних договорів недійсними чи розірвання договорів на підставі істотного порушення їх умов.

Думка апелянта про ненадання до позову доказів отримання кредитних коштів за своєю суттю є позицією стосовно необхідності розірвання відповідних кредитного договору та договору позики. Адже у відповідності до вимог статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Але зазначені договори, укладені з ОСОБА_1 , в судовому порядку не були розірвані. Крім того, вони у відповідності до вимог чинного законодавства недійсними не визнані, тобто в силу ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину.

Тому посилання апелянта на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання нею кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються, власне, наявними у матеріалах справи договорами №00592-09/2021 від 01.09.2021, № від 25.07.2021, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

У відзиві зазначено, що посилання апелянта на надання саме виписки по її рахунку, що в свою чергу буде слугувати підтвердженням наявності заборгованості та перерахування кредитних коштів не можуть братися та враховуватися судом. Адже виписка по рахунку не єдиним доказом наявності заборгованості. Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» зауважує, що за своєю суттю виписка по рахунку фізичної особи відображає суто рух коштів по конкретному рахунку із записами про певні операції та підтвердження виконання таких операцій. При цьому вказаний доказ міг би надаватися суду самим апелянтом у разі не погодження щодо здійснення відповідної операції з грошовими коштами. Однак будь-яких належних доказів для спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» апелянтом не надано. З огляду на вищевикладене вказує, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання апелянтом кредитних коштів.

Щодо зазначеної заборгованості, представник позивача вказує, що вона підтверджуються з огляду на наявні докази в матеріалах справи, які не спростовані належним чином, зокрема розрахунками заборгованості за договорами № 00592-09/2021 від 01.09.2021, № від 25.07.2021 та відповідними копіями вказаних договорів в яких відображаються всі істотні умови таких видів договорів та договорами факторингу з відповідними додатками. Зауважує, що підписавши договір № 00592-09/2021 від 01.09.2021 (Первісний кредитор - ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ») сторони на власний розсуд визначили строк кредитування 102 днів (12 днів, пункт 1.2 договору + 90 днів, пункт 4.3 договору) та відсоткову ставку 2,5%. Отже, розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором складає 5100,00 грн (2 000*0,025*115). Однак, в свою чергу позивач просить стягнути з апелянта відсотки за вказаним договором в розмірі 4400,00 грн. Підписавши договір позики № від 25.07.2021 (Первісний кредитор - ТОВ «ІНФІНАНС»), відповідач погодився, що: проценти за користування поточною сумою фінансового кредиту нараховуються на суму фінансового кредиту з дня отримання включно та по день фактичного повернення включно.

Тобто, нарахування відповідних відсотків підтверджується умовами вказаних договорів. При цьому договори та їх умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.

Таким чином судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, тому справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Тому представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що що між ТзОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 25.07.2021 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого позикодавець надав відповідачу кредит в сумі 7 000,00 грн. на строк 18 днів, про що свідчать акцепт оферти від 25.07.2021 року на укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 25.07.2021 року та отримання кредиту згідно заявки-анкети № 3744819 від 25.07.2021 року, паспорт споживчого кредиту, пропозиція укласти Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 25.07.2021 року (оферта) та надання кредиту згідно Заявки-анкети № 3744819 від 25.07.2021 року, Заявка-Анкета на отримання кредиту № 3744819 від 25.07.2021 року, довідка про ідентифікацію від 25.07.2021 року та (а.с. 6-10).

Квитанція за сплату № 99539974 від 25.07.2021 року (а.с. 11) підтверджує факт перерахування відповідачці кредитних коштів в розмірі 7 000,00 грн.

З договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, акту прийому-передачі Реєстру боржників за вказаним договором та витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року (а.с. 12-16) встановлено, що право вимоги до ОСОБА_1 на суму 56 244,95 грн. по договору позики № від 25.07.2021 року ТзОВ «Інфінанс» відступило ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 25.07.2021 року (а.с. 17) вбачається, що станом на 30.04.2023 року борг ОСОБА_1 по даному кредитному договору становив 56 244,95 грн.

Як вбачається з договору про надання фінансового кредиту № 00592-09/2021 від 01.09.2021 року та додатку № 1 до вказаного договору (а.с. 21-23), між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого позикодавець надав відповідачці кредит в сумі 2 000,00 грн. на строк 12 днів, тобто до 12.09.2021 року.

З договору факторингу № 13012023 від 13.01.2023 року, акту прийому-передачі Реєстру боржників за вказаним договором та витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 13012023 від 13.01.2023 року (а.с. 25-29) встановлено, що право вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору № 00592-09/2021 від 01.09.2021 року на суму 6 400,00 грн. ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» відступило ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 00592-09/2021 від 01.09.2021 року (а.с. 30), станом на 30.04.2023 року борг ОСОБА_1 по даному кредитному договору становив 6 400,00 грн.

Таким чином, з наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором позики № від 25.07.2021 року та кредитним договором № 00592-09/2021від 01.09.2021 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами та своєчасно позичені кошти не повернула.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 істотно порушила умови укладених договору позики та кредитного договору, своєчасно кредити не погашала та не повернула позичені кошти, а позивач набув правовимоги за договорами, то суд першої інстанціїї задовольнив позов.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТзОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів».

Зокрема судом було встановлено факти укладення договору позики № /2 від 25.07.2021 року між між ТзОВ «Інфінанс» та відповідачем ОСОБА_1 , кредитного договору № 00592-09/2021 від 01.09.2021 року між ТзОВ «ФК «Інвеструм»» та відповідачем ОСОБА_1 саме в електронній формі. Договори підписані відповідачем шляхом використання електронного підпису, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». У вказаних договорах сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розмір і тип процентної ставки. Дані кредитні договори є дійсними, у судовому порядку не оскаржувались. Розрахунок заборгованості, проведений первісними кредиторами до відступлення прав вимог, відповідачем не спростований ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, будь-яких нових нарахувань кредитної заборгованості позивач не проводив.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження укладення кредитних договорів, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за нормами ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.

Необґрунтованими є твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано будь-яких підтверджуючих доказів перерахування позивачем грошових коштів на його картковий рахунок, враховуючи наступне.

Так, згідно з умовами договорів про надання фінансового кредиту встановлено, що кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок позичальника в безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом, згідно умов договору.

Відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень та доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції вказувала на те, що позивачем не доведено факту отримання нею кредитних коштів та факту зарахування їх на поточний рахунок позичальника, однак, наголошуючи на відсутності доказів отримання ним коштів, які за умовами договорів переховувались в безготівковій формі на платіжну банківську картку, не надавла відповідних доказів на підтвердження факту незарахування кредитних коштів на її рахунок, враховуючи, що ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не є первісним кредитором та не є банківською установою.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Квитанцією від 25.07.2021 року підтверджено факт перерахування відповідачу суми 7000 грн від ТОВ «Інфінанс» (а.с.11). Згідно з наданим позивачем розрахунком боржник частково погашала кредитні зобов`язання, але не в повному обсязі, станом на 24.11.2022 року заборгованість по тілу кредиту складала 6999,95 грн, за відсотками 62597,50 грн, погашення було проведено на суму 13352,55 грн, відповідно, борг за відсотками визначений в сумі 49245 грн (а.с. 143-146).

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними ті обставини, що ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти у порядку та на умовах, що визначені укладеними договорами, взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорах строки отримані у кредит грошові кошти та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість 56 244,95 грн. за договором позики № від 25.07.2021 року та 6 400,00 грн. за кредитним договором № 00592-09/2021від 01.09.2021 року.

Не заслуговують на увагу твердження відповідача про невідповідність висновків суду обставинам справи стосовно суми стягнутих відсотків за договорами. Відповідач вважає, що стягненню підлягали б відсотки тільки за 18 днів період користування кредитними коштами, яку вона розрахувала в сумі 3150 грн за відсотковою ставкою 2,5%. Однак в договорі від 25.07.2021 року на суму 7000 грн строк користування кредитом зазначений 18 днів, а укладений він на строк 3 роки з річною процентною ставкою 638,75% за умови належного виконання умов договору. У випадку неналежного виконання умов договору процентна ставка визначена в розмірі 3.5% на день (а.с.6). Відповідно, позичальник і позикодавець погодили строк (термін) виконання зобов`язання і строк договору, який є відмінним від нього, що не заборонено законом. Таким чином, у випадку належного погашення кредиту відповідач погасила би 2205 грн суми відсотків за 18 днів в розмірі загальної вартості кредиту при належному виконанні умов договору (а.с.6), однак не виконала зобов`язання, що вона не спростувала. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, передбачені ст. 625 ЦК України. В договорі сторони обумовили, що при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту розрахунок відсотків за невиконання зобов`язань для позичальника проводиться з урахуванням відсоткової ставки 3,5% від несвоєчасно сплаченої суми кредиту за кожен день. З урахуванням кількості днів прострочення виконання зобов`язання за період, що настав через 18 днів після укладення договору 25.07.2021 року - з 12.08.2021 року до 24.11.2022 року, яка становить 469 днів, сума відсотків за умовами договору, які сплачуються після закінчення строку користування кредитом, але в межах кредитного договору, вочевидь перевищувала б суму заборгованості за відсотками в розмірі 49246 грн, розраховану позичальником, яка є предметом позовних вимог. Тому висновки суду про наявність підстав для стягнення суми заборгованості в повному обсязі за договором ОСОБА_1 з ТзОВ «Інфінанс» від 25.07.2021 року є правильними, не спростовані доводами апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно неправильності суми нарахування заборгованості за відсотками по договору кредиту від 01.09.2021 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», колегія суддів встановила наступне. Договір укладений відповідачем на 12 днів на суму 2000 грн (п.п.1.1, 1.2), за користування кредитом відповідач оплачує кредитору 912,5% річних, тобто 2,5% на добу (п.1.3). Якщо позичальник вперше звертається за кредитом, отримує акційний період з відсотковою ставкою 0,9% за добу за умови повного погашення кредиту протягом 30 днів з моменту надання кредиту (п.1.4 договору). У разі недотримання умов п.1.4 та/або в разі пролонгації договору нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою з першого дня користування кредитними коштами (п.2.3, 2.4). Пунктом 2.5 договору обумовлено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту (перерахування коштів) до дня повного погашення заборгованості за кредитом, у першу чергу сплачуються проценти за користування кредитом (п.2.6).

Згідно з п.3.3 клієнт може продовжити строк надання кредиту, погасивши суму відсотків в повному обсязі.

Пунктом 3.3.4 кредитного договору зазначено, що клієнт має право відстрочити виконання зобов`язання на 7/14/30 днів, сплативши для цього проценти: 3% на добу - на 7 днів; 2,5% на добу за 14 днів; 2,2 % на добу від тіла кредиту на 30 днів. Згідно з умовами п.4.3 договору у разі, якщо клієнт не повернув кредит в 12-денний строк, визначений в п.1.2, проценти в розмірі 2,5% на добу продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але не більше 90 календарних днів з дня укладення договору.

Відповідно, у зв`язку із порушенням зобов`язання за пунктом 1.2, проценти відповідачу мали бути нараховані протягом 90 днів у відповідності до п.п. 2.3, 2.5, 4.3., що складало б 4500 грн, разом з тим позивачем пред`явлено вимогу на суму заборгованості в розмірі 4400 грн за відсотками, що є його правом. За таких обставин неможливо погодитися із твердженням апелянта, що заборгованість по відсоткам за вказаним договором для неї повинна бути розрахована за 12 днів в розмірі 600 грн., оскільки така позиція суперечить умовам кредитного договору, який позичальник погодила і підписала.

Отже, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав вірну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 травня 2024 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

І.О. Максюта