КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2955/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Трусової Т.О. в м. Київ 17 вересня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 37992,83 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт при укладанні договору дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копія Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2017 року має заборгованість в розмірі 37992,83 грн., яка складається з 2933,65 грн. - заборгованість за кредитом, 29702,02 заборгованість по процентам за користування кредитом, 3071,19 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1785,37 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 37992,83 грн. та судові витрати 1600 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором 2933,65 грн., в решті позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 27, 627, 628, 638, 526, 1054, 1048, 1055, 633, 634, 1049, 549, 551 ЦК України, вказував, що в заяві позичальника відсутні відомості про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить, в тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім цього, позивачем взагалі не надано жодного доказу, що відповідач на момент підписання заяви-анкети був ознайомлений хоч з якимись Тарифами та Умовами надання банківських послуг. Крім цього, роздруківка з сайту позивача належним доказом у справі бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується з постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювались самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто позивач міг посилатись на Умови в будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення даного позову.

За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання на розміщені на сайті Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві-анкеті позичальника, яка безпосередньо не підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вид банківського кредиту, з огляду на його характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування, є споживчим кредитуванням, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Умови обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на веб ресурсі https://privatbank.ua/kredity/, на які здійснено посилання, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, вказував, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, відтак позовна вимога позивача про стягнення неустойки задоволенню не підлягає.

Крім того, не підлягає до задоволення вимога про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки Умови обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Заборгованість за простроченим тілом кредиту виникає у разі невчасної плати за користування кредитом, яка передбачена зазначеними вище Умовами, не є сама по собі складовою тіла кредиту, а являє собою фактично штрафну санкцію, що застосовується у разі неповернення кредиту у термін, передбачений договором.

Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу повернуті частково, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яка згідно з розрахунків заборгованості становить 2933,65 грн. - заборгованість за тілом кредиту.

Вважав, що суд не надав належної уваги доказам, які містяться в матеріалах справи і стосуються нарахувань штрафних санкцій, а також обставинам, за яких нарахування здійснювались без належного повідомлення відповідача.

Звертав увагу, що кредитна картка відповідачу була видана в 2010 році, а позивач звернувся з позовом в 2017 році, нарахував безпрецедентні штрафні санкції, які в 10 разів перевищують суму заборгованості, що очевидно суперечить поняттю справедливості договору.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції вірно надано оцінку матеріалам справи, наявним доказам сторін та їх доводам і поясненням, вірно визначено норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказував, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Пояснював, що ОСОБА_1 було видано три кредитні карти Універсальна з терміном дії до кінця грудня 2012 року, до кінця серпня 2016 року, до кінця лютого 2018 року, встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався кредитними коштами, отримував гроші через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинах, отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість за договором.

Наголошував, що відповідачем не подавався власний розрахунок заборгованості, тому підстави вважати наданий банком розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Крім того, розрахунок заборгованості, доданий до позову, у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.

Щодо визначення поточної та простроченої заборгованості за кредитним договором, звертав увагу, що поточною вважається заборгованість, строк сплати якої ще не настав, тоді як простроченою є заборгованість, строк сплати якої настав, однак позичальником вчасно не сплачено черговий платіж.

Зауважував, що позивачем при зверненні до суду надано всі необхідні докази існування кредитних правовідносин, факту користування позичальником коштами та наявності заборгованості, відтак суд вірно встановив обставини справи та задовольнив позов.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано нові докази, а саме копію виписки по рахунку, довідки про видані картки.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Позивачем не було доведено неможливості надання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання цих доказів, таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 16 вересня 2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої він згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг www.privatbank.ua(а. с. 5), а також довідку про умови кредитування (а. с. 6).

В нижній частині анкети-заяви наявні графи «Виявляю бажання оформити на своє ім?я», в яких ОСОБА_1 обрано «Платіжна картка Кредитка «Універсальна», із зазначенням платіжного ліміту 3000 грн.

На а. с. 7 - 30 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 3 - 4 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 16 вересня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2017 року, згідно якого 2933,65 грн. - заборгованість за кредитом, 29702,02 заборгованість по процентам за користування кредитом, 3071,19 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 2285,37 грн. штрафів.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 вересня 2010 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою і Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору.

Примірник Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку надано банком до позову (а. с. 7 - 30).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Апеляційний суд зауважує, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що підписанням анкети-заяви від 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Враховуючи загальні ознаки зобов`язань, зафіксовані у вказаному договорі, суд дійшов висновку, що даний договір є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору в цілому (ч. 1 ст. 634 ЦК України), і застосував до регулювання правовідносин між сторонами положення Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом із тим, на а. с. 6 наявна копія довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, з застереженням, що довідка додається до договору SAMDN9606, ОСОБА_1 , в якій наведено тип картки (Visa Classic), тип кредитної лінії - поновлювальна, пільговий період - 30 днів за кожною тратою, валюта карткового рахунку - українська гривня, базова ставка на місяць (нарахування на залишок непростроченої заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) - 3 %, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) - 7 % від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (наведено порядок нарахування пені); штраф при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, процентна ставка в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 4,5 %, в нижній частині довідки проставлено підпис позичальника і дату 16 вересня 2010 року.

В нижній частині довідки про умови кредитування зазначено, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів позичальник ознайомлений, що ОСОБА_1 засвідчив своїм підписом.

Таким чином, у довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду сторонами погоджено істотні умови кредитного договору, що не спростовується доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявні в матеріалах справи письмові докази (анкета-заява від 18 вересня 2010 року, довідка про умови кредитування від 18 вересня 2010 року, надані в копіях, розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі) є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 76 - 78 ЦПК України.

Отже, доказами, наявними в матеріалах справи, а саме анкетою-заявою від 16 вересня 2010 року, іменною довідкою про умови кредитування з урахуванням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та розрахунком заборгованості підтверджується, що ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір, за умовами якого відповідач отримав в своє користування кредитні кошти, однак в зв`язку з неналежним виконанням умов договору у нього утворилася заборгованість в загальному розмірі 37992,83 грн., що складається з 2933,65 грн. - заборгованість за кредитом, 29702,02 заборгованість по процентам за користування кредитом, 3071,19 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 2285,37 грн. штрафів, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність вимог про стягнення цієї заборгованості з відповідача.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що в анкеті-заяві відсутні умови договору щодо процентної ставки і умов відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, разом із тим, звертає увагу, що всі зазначені істотні умови кредитного договору викладені в довідці АТ КБ «ПриватБанк» про умови кредитування, оформленій на ім?я ОСОБА_1 , яка також підписувалася позичальником одночасно з анкетою-заявою, що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що АТ КБ «ПриватБанком» таких вимог не заявлялося взагалі, а суд, відповідно, їх не задовольняв.

З огляду на відсутність в матеріалах справи виписки АТ КБ «ПриватБанк» з особового рахунку ОСОБА_1 та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги, що обставини отримання кредитних коштів в зазначеному у позові розмірі, користування кредитними коштами, наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір відповідачем не заперечуються, зустрічного контррозрахунку заборгованості не надано, а доводи апеляційної скарги зосереджені на безпідставності, на думку відповідача, нарахування окремих складових такої заборгованості, при цьому відповідачем визнані вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Доказів погашення заборгованості ОСОБА_1 не надано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, оскільки умови кредитного договору були погоджені сторонами в довідці про умови кредитування, відповідач отримав кредитні кошти і користувався ними, у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка позичальником повернута не була, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості у вигляді тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, штрафів та пені.

Крім того, є неспроможними доводи апеляційної скарги, що кредитна картка була надана відповідачу в 2010 році, а позивач, звертаючись з позовом в 2017 році, нарахував штрафні санкції, які в 10 разів перевищують суму заборгованості, з огляду на те, що кредит було надано відповідачу у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а істотні умови договору, в тому числі розмір процентів за користування кредитом, процентна ставка на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф при порушенні строків платежів - погоджені сторонами під час укладення кредитного договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного в цілому висновку про задоволення позову, однак виходив із помилкових мотивів щодо його задоволення, посилаючись на погодження сторонами умов кредитного договору шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.