Провадження №2/592/621/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: адвоката Цуканова В. В. ,

відповідачки: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

27.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, із змісту якого вбачається, що 02.07.1992 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі ЗАГС міськвиконкому, актовий запис № 893. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2021 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у відділі ЗАГС міськвиконкому, актовий запис № 893. За час перебування у шлюбі ними було придбане майно, право власності на яке було зареєстровано на дружину, а саме: трикімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? . Право власності було набуте за рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 27.02.2007 року № 106 на підставі, зокрема, договору про пайову участь у будівництві № 13-з від 11.01.2006 року, довідки про внесення пайового внеску в повному обсязі. Під час шлюбу, у 2015 році ним, за особисті кошти, було придано квартиру сину в м. Київ. В подальшому, 20.08.2007 року ОСОБА_2 подарувала 1/2 частину трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_1 дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Фактично ОСОБА_2 розпорядилась своєю часткою у праві спільної сумісної власності, подарувавши її дітям. Слід зазначити про те, що правом безоплатної приватизації житла вони з відповідачкою скористались, коли отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, копією ордера на житлове приміщення та копією трудової книжки позивача. Після розірвання шлюбу вони з дружиною не дійшли до згоди щодо розподілу спільного майна. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) . Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року) . Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином майнові права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на: 1/2 частину трикімнатної квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? , титульним власником якої на даний час є відповідачка після дарування своєї частки їхнім спільним дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, вартість 1/2 квартири складає 940807,85 грн. . Відповідно до ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, сплачено 9408,08 грн. судового збору. ОСОБА_1 володіє оригіналами документів, копії яких додані до позовної заяви, крім копій правовстановлюючих документів на майно, оригінали яких перебувають у відповідачки. З поданням позовної заяви не можуть бути подані документи, які стали підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 27.02.2007 року № 106, оскільки Архівний відділ СМР відмовився їх надавати, посилаючись на наявність в них конфіденційної інформації. Розрахунок витрат на правничу допомогу буде надана додатково, оскільки на даному етапі неможливо визначити повний обсяг робіт. Заходи досудового врегулювання спору проводились шляхом переговорів, які не призвели до бажаного результату. Заходи забезпечення доказів або позову не здійснювались. Судові витрати у зв`язку із розглядом справи складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу орієнтовний розмір яких становить до 20000 грн. . ОСОБА_1 підтверджує, що ним не було подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Виходячи з вищевикладеного, керуючись вказаними нормами матеріального права та ст. ст. 175-177 ЦПК України, він просив: 1. Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину трикімнатної квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? . 2. Стягнути судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу) (вхідний № 47025/23 від 27.12.2023 року) (а. с. 1-3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.01.2024 року у справі № 592/19892/23, провадження № 2/592/621/24 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) , треті особи: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ) , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) про визнання права власності. Було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Було ухвалено призначити по справі підготовче судове засідання на 30.01.2024 року на 10 годину 00 хвилин за адресою: м. Суми, вул. Маґістратська, буд. 12, зал судових засідань № 11, про що повідомити учасників справи. Копію ухвали про відкриття провадження у справі було постановлено надіслати учасникам справи разом з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів відповідачу. Було ухвалено роз`яснити відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати: 1) суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) , що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116107016) (а. с. 23) .

12.02.2024 року відповідачка ОСОБА_2 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила про те, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому не підлягають задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю. Так, позивачка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вступили у шлюб 02.07.1992 року. Від спільного шлюбу мають двох повнолітніх на сьогодні дітей: сина ОСОБА_6 , 1993 року народження, та дочку ОСОБА_7 , 2000 року народження. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2021 року у справі № 592/9277/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. Під час перебування у шлюбі 07.05.1997 року сім`я отримала 2-х кімнатну квартиру по черзі за рахунок державного житлового фонду АДРЕСА_2 , яка 14.04.2005 року у межах норм безоплатної приватизації була приватизована на усіх 4-х членів сім`ї. Проживаючи у зазначеній квартирі, сторони вирішили покращити свої житлові умови й уклали на ім`я ОСОБА_2 договір на пайову участь у будівництві з ВАТ Сумбуд , а кошти були взяті у кредит у комерційному банку на ринкових умовах, які існували в той час. Також на ім`я ОСОБА_2 , після завершення будівництва нового багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 12.03.2007 року було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 на трикімнатну квартиру загальною площею 90,66 м ? , житловою площею 50,38 м ? , яке було зареєстровано у встановленому законом порядку. Незважаючи на те, що право власності було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , ця квартира була набута у шлюбі, заява про набуття права власності за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 відсутня, договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перерозподіл часток відсутній, а тому квартира АДРЕСА_1 стала майном спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з умовним розміром часток по 1/2 у кожного. Сім`я переїхала в нову квартиру, а попередню вирішили продати для того, щоб отримати додаткове джерело дострокового погашення кредиту. Оскільки станом на 2007 рік діти сторін були неповнолітніми, то правочин з продажу попередньої квартири міг був вчинений лише за згодою органу опіки та піклування Сумської міської ради, попередньою умовою якого було передача в дар дітям по 1/2 частині нової квартири. Тому, 20.08.2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, по якому ОСОБА_2 (за згодою ОСОБА_1 , що підтверджується заявою від 20.08.2007 року, підпис на якій засвідчено нотаріусом) подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/4 частині квартири, а 1/2 частина залишилася зареєстрованою на праві власності на ім`я ОСОБА_2 . Станом на дату подання позову ніяких змін у складі співвласників квартири не відбулося. Системний аналіз норм матеріального права та описаних вище обставин свідчить про те, що спірна квартира була придбана та зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 під час перебування її у шлюбі, а тому в момент здійснення державної реєстрації права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 , квартира отримала статус майна спільної сумісної власності подружжя. А в момент вчинення правочину дарування по 1/4 частині квартири дітям сторін, ОСОБА_2 діяла спільно та за згодою ОСОБА_1 на виконання рішення органу опіки та піклування, і одночасно з вчинення цього правочину вчинявся правочин з продажу квартири спільної з дітьми часткової власності АДРЕСА_2 . Таким чином, очевидний є факт того, що своїм дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно подарували 1/2 частину спірної квартири, а 1/2 частина залишилася у їх спільній сумісній власності. На сьогодні квартира має змішану форму власності: 1/2 частина належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а дітям належить по 1/4 частки квартири на праві спільної часткової власності. Що стосується твердження позивача про те, що він ніби-то за власні кошти придбав квартиру сину в м. Києві, хоча це і не відноситься до предмету спору, з етичних міркувань, вона вважає за доцільне зазначити про те, що квартиру сину в м. Київ було придбано на сімейні збереження та кошти кредиту (майже 50 % суми вартості квартири) , взятого в банку на ім`я ОСОБА_2 в лютому 2015 року, в погашенні якого брав участь і син (виплачений у 2018 році) . Окремо слід зазначити про те, що незрозуміло, на підставі якої конкретної норми матеріального права позивач просить суд позбавити права власності на 1/2 частину квартиру законного власника ОСОБА_2 ? Якщо позов подано позивачем, як колишнім чоловіком відповідачки, і саме про це він зазначає в описовій частині позовної заяви, то у такому випадку він може та має законне право звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя. Але такої позовної вимоги позовна заява не містить, а починається відразу зі слів про визнання за ним права власності на чуже майно. Але як можна вимагати визнати право власності на 1/2 частину за ОСОБА_1 без позбавлення права власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_2 ? Спочатку потрібно позбавити відповідачку права власності на 1/2 частину спірної квартири, а потім вже з цією вільною часткою щось робити, але ж, згідно до норм Конституції України, ніхто не може бути позбавлений права власності на своє майно не інакше, як на підставі та у відповідності до закону. З наведених у попередньому абзаці міркувань слідує, що позовні вимоги сформульовані позивачем ОСОБА_1 , як мінімум, некоректно, а тому і з цих міркувань заявлений у справі позов не підлягає задоволенню. Відповідачка визнає, що зареєстрована на її ім`я частка квартири в розмірі 1/2 частини належить їй та позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому, якщо суд вважає за можливе при такому формулюванні позовних вимог, частково задовольнити позов та у межах поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири, а за ОСОБА_2 . Іншу 1/4 частину, то проти такого задоволення позову відповідачка заперечувати не буде та погодиться з таким судовим рішенням і не буде його оскаржувати в апеляційному порядку (вхідний № 5516/24 від 12.02.2024 року) (а. с. 35-37) .

20.02.2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Цуканов Валерій Валерійович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про уточнення позовних вимог по справі № 592/19892/23, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває справа № 592/19892/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності. На 20.02.2024 року призначено підготовче судове засідання по справі. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Враховуючи те, що співвласниками майна, яке є предметом спору, є треті особи по справі, яким належить по 1/4 зазначеного майна, існує необхідність уточнення позовних вимог, які вважає необхідним викласти наступним чином: 1. Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину трикімнатної квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? в порядку поділу майна подружжя, припинивши право власності ОСОБА_2 на відповідну частину квартири. 2. Стягнути судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу) (вхідний № 6496/24 від 20.02.2024 року) (а. с. 40) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.05.2024 року у справі № 592/19892/23, провадження № 2/592/621/24 клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цуканова Валерія Валерійовича про витребування доказів було задоволено. Було ухвалено зобов`язати архівний відділ Сумської міської ради (40022, м. Суми, вул. Бельгійська, буд. 2) надати суду належним чином посвідчену копію рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 27.02.2007 року № 106, а також належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких це рішення було прийнято (заява ОСОБА_2 та додані до неї документи) . Було ухвалено зобов`язати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ) надати суду належним чином посвідчені копії: - договору № 13-3 на пайову участь у будівництві від 11.01.2006 року; - додаткової угоди від 25.12.2006 року до договору на пайову участь у будівництві № 13-з від 11.01.2006 року; - акту прийому-передачі житла від 18.01.2007 року; - довідки, виданої УКБ ВАТ Сумбуд про внесення в повному обсязі пайового внеску № 27 від 18.01.2007 року. Зазначені докази подати до 09.08.2024 року до 08 години 30 хвилин. У разі неможливості подати докази, які вимагає суд, взагалі або у встановлені судом строки, зобов`язати архівний відділ Сумської міської ради та ОСОБА_2 повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня отримання ухвали. Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню. Ухвала набрала законної сили 07.05.2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119260992) (а. с. 64) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.08.2024 року у справі № 592/19892/23, провадження № 2/592/621/24 було закрито підготовче провадження та було призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності до судового розгляду по суті на 21.10.2024 року на 08 годину 30 хвилин. В судове засідання було ухвалено викликати сторони. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили 20.08.2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/121089884) (а. с. 86) .

06.11.2024 року відповідачка ОСОБА_2 надала Ковпаківському районному суду м. Суми письмові пояснення, в яких вона зазначила про те, що предметом судового спору у даній справі є поділ спільно нажитого майна, будучи подружжям з ОСОБА_1 у період перебування у шлюбі з 02.07.1992 року до 15.19.2021 року, тобто предметом поділу може бути майно та майнові права, які були у власності подружжя на дату розірвання шлюбу. На дату розірвання шлюбу станом на 15.09.2021 року у власності подружжя перебувала на праві спільної сумісної власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , тому лише зазначена 1/2 частина квартири і може підлягати поділу між позивачем і нею. Оскільки інше не передбачено було угодою між сторонами під час перебування у шлюбі, то частки позивача та відповідачки у спірній квартирі є рівними, по 1/4 у кожного. А те майно спільної власності, яке було у подружжя до розірвання шлюбу ним розпорядилися ще до розірвання шлюбу виключно за взаємною згодою сторін на користь своїх дітей, не може бути підставою для збільшення частки позивача у квартирі. Саме тому свій відзив на позовну заяву вона розпочинала з твердження про те, що заявлений у справі позов не ґрунтується на законі, тобто на нормах, що регулюють майно спільної власності подружжя. За таких обставин вона вважає, що заявлений у справі позов у тій формі, в якій він викладений у прохальній частині позовної заяви, не підлягає задоволенню. Окремо вона хоче зазначити про те, що між сторонами фактично відсутній судовій спір щодо поділу майна подружжя в порядку і у спосіб, встановлений законом, оскільки 1/2 частину легкового автомобіля вона вже викупила у позивача, і ніколи не заперечувала щодо визнання права власності за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину спірної квартири. Позов ОСОБА_1 є спробою збільшити частку у майні спільної власності по надуманих мотивах. Маючи вищу юридичну освіту, позивач не може не розуміти безпідставність своїх позовних вимог, але на ґрунті особистих неприязних стосунків вирішив їй по дошкуляти поданням цього позову та постійними погрозами, що вона буде відшкодовувати його значні витрати на послуги адвоката. За описаних обставин, вона просила віднести усі судові витрати позивача, які він поніс під час розгляду цієї судової справи, на його рахунок (а. с. 96) .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Цуканов Валерій Валерійович надали пояснення, аналогічні викладенім в позовній заяві. Вони просили позов задовольнити та ухвалити рішенням, яким визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину трикімнатної квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? , а з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог по справі № 592/19892/23, припинивши право власності ОСОБА_2 на відповідну частину квартири.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Вона просила ухвалити рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, або рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину спірної квартири.

В судове засідання треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не прибули. Про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Їхнє неприбуття в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті (а. с.) .

Ознайомившись із позовною заявою, відзивом на позовну заяву, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбане майно, право власності на яке було зареєстровано на дружину, а саме: трикімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 , житловою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м ? . Право власності було набуте за рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 27.02.2007 року № 106 (а. с. 7) .

20.08.2007 року ОСОБА_2 подарувала 1/2 частину трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_1 дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Фактично ОСОБА_2 розпорядилась часткою свого колишнього чоловіка у праві спільної сумісної власності, подарувавши її дітям (а. с. 8) .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2021 року у справі № 592/9277/21, провадження № 2/592/1993/21 позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу було задоволено. Було ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02.07.1992 року у відділі ЗАГС міськвиконкому, актовий запис № 893. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення набрало законної сили 19.10.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99614183) (а. с. 6) .

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти) , якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає право на суд , одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ці принципи закріплюють у національному законодавстві положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07.10.2020 року у справі № 450/2286/16-ц, провадження № 61-2032св19 висловив правову позицію, у відповідності до якої, згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок був зроблений в п. 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88952210) , в якій вказано про те, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах . Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) , базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) . В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи) , висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92173296) .

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених ЦПК України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Судове рішення, за юридичною позицією Конституційного Суду України, висловленою в Рішенні № 7-р/2019 від 25.06.2019 року, не є документом, який просто формально ухвалює суд; воно має бути обґрунтованим, справедливим. Формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя, яке визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 9 п. 4 мотивувальної частини) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v007p710-19#Text) .

Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення Європейського суду з прав людини у справі Воловік проти України (Volovik v. Ukraine ) від 06.12.2007 року, заява № 15123/03, § 45) .

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v015p710-04#Text) .

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Ці принципи закріплюють у національному законодавстві положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, оскільки суд зобов`язаний брати до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення, оскільки при здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток, враховуючи обов`язковість дотримання державою принципу правомірних або законних очікувань та захисту прав людини через призму цього принципу, враховуючи те, що рішення в цивільній справі має бути справедливим, відтак суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, слід задовольнити частково. Слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , жилою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м? , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину спірної квартири. З ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) слід стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 4704,04 грн. , враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відтак на користь позивача слід стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України (Seryavin And Others v Ukraine ) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, § 58) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , жилою площею 53,8 м ? , загальною площею 90,66 м? .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 4704,04 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков