РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 181/202/24
Провадження № 2/181/164/24
"13" травня 2024 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Літвінової Л.Ф.,
з участю секретаря судового засідання Острянин В.В.,
відповідачки ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення надмірно сплачених коштів,
До Межівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення надмірно сплачених коштів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.04.2015 року за рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області з нього було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірір 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.03.2015 року. Під час народження дитини ОСОБА_3 не перебувала у зареєстрованому шлюбі, а тому і запис про народження ОСОБА_4 внесено у відповідності до вимог ст.135 СК України на підставі заяви матері ОСОБА_3 . Як було встановлено у подальшому, 31.10.2022 року від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надійшли спільні заяви щодо визнання батьківства неповнолітніх дітей, у тому числі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі яких було внесено зміни у відомості про батька дітей, вказавши прізвище дитини як ОСОБА_7 , а по-батькові - ОСОБА_8 . Вважає, що зазначена обставина є підставою для припинення з його сторони обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_9 ( ОСОБА_4 ). Крім того, враховуючи вищезазначені обставини, відповідачка зобов`язана повернути надмірно отримані кошти у вигляді аліментів починаючи з жовтня 2022 у розмірі 184818,90 грн, так як навмисно створювала своїми діями обставини, за якими він не мав можливості звільнитися від обов`язку по сплаті аліментів, так як не володів достатньою кількістю доказів.
Позивач просить суд звільнити його від обов`язку щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були встановлені рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 року починаючи з жовтня 2022 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь надмірно сплачені аліменти за період з жовтня 2022 року у розмірі 184818,90 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на його користь всі судові витрати які він понесе у зв`язку з розглядом цієї справи, які на час подання заяви становлять 1848,19 грн.
Ухвалою судді від 15 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2024 року закрито підготовче провадженя у справі та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позовних вимог наполягав та прохав їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, наголошувала на тому, що позивач є біологічним батьком дитини, прохала відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом досліджені та надана оцінка таким доказам:
Так, рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя с. Олександрівка Межівського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 2015 року, в особі матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 . (а.с.8)
У судовому засіданні встановлено, що під час народження дитини ОСОБА_4 запис про батька дитини було зроблено у відповідності до вимог ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері, що підтверджується відповідним Витягом.(а.с.11) Тому згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському Межівському, Покровському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, батьком дитини записано ОСОБА_10 , мати- ОСОБА_3 .(а.с.10)
Однак, згідно змісту рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року про стягнення аліментів вбачається, що ОСОБА_1 з позовними вимогами щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був згідний.
23 серпня 2022 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_7 , що підтверджується свідотцом про шлюб серії НОМЕР_4 та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.(а.с.12, 13)
З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2022 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до Васильківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було подано заяву про визнання батьківства на підставі якої 31 жовтня 2022 року Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) видано повторно свідоцтво про народження ОСОБА_9 та у графі батько зазначено ОСОБА_5 , мати ОСОБА_2 .(а.с.9,24)
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступних норм чинного законодавства.
Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Отже, факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення в цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України.
У частині другій статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Аналогічний обов`язок закріплений у частині першій статті 180 СК України.
Сплата аліментів за судовим наказом чи рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Згідно з частиною 1 статті 188 Сімейного кодексу України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства, оскільки 31 жовтня 2022 року за спільною заявою відповідачки та ОСОБА_5 , останнім було визнано батьківство відносно дитини ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на підставі чого органом державної реєстрації актів цивільного стану було внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини та видано повторно свідоцтво про народження, де у графі батько зазначено ОСОБА_5 , починаючи з 31 жовтня 2022 року обов`язок, серед іншого, щодо утримання дитини ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) виник саме у батька дитини - ОСОБА_5 .
Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , суду надано не було.
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази, а також норми чинного законодавства, аналізуючи вищенаведені положення сімейного законодавства, відповідно до яких обов`язок утримувати дитину до її повноліття заснований на факті батьківства, а тому враховуючи факт визнання батьківства відносно дитини ОСОБА_5 , у позивача ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо утримання дитини ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ), а отже позовні вимоги у частині звільнення від сплати аліментів підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача надмірно сплачених аліментів за період з жовтня 2022 року у розмірі 184818,90 грн., суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно довідок наданих 9 ДПРЗ ГУДСУ з Надзвичайних ситуацій у Донецькій області, встановлено, що за період з жовтня 2022 року по січень 2024 року сума сплачених аліментів ОСОБА_1 . ОСОБА_3 на утримання дитини становить 184818,90 гривень.(а.с.6,7)
Статтею 179 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
При цьому стаття 1215 ЦК України встановлює, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).
Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.
ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
Як на підставу недобросовісності набувача позивач посилався на той факт, що ОСОБА_2 звернувшись із спільними заявами до органу державної реєстрації актів цивільного стану щодо визнання батьківства ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) не повідомила його про зазначені обставини, що впливають на його обов`язок щодо сплати аліментів.Також посилається, що ОСОБА_2 щоб уникнути такого звільнення було надано до суду завідома неправдиві результати досліджень аналізу ДНК на батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ).
Разом з тим, суд не погоджується із зазначеними твердженнями з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, зворотного позивачем не доведено, не відповідає інтересам дитини.
Отже, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.
Крім того, як встановлено в судовому засіданні відповідачка наполягає на батьківстві позивача відносно дитини. З іншого боку, позивач протягом десяти років знав, що в актовому записі про народження дитини він взагалі не був зазначений як батько дитини, проте позовні вимоги щодо стягнення аліментів визнав та виконував батьківські обов`язки щодо дитини, сплачуючи аліменти на її утримання та не оспорював своє батьківство.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, тобто аліменти стягувалися на законній правовій підставі, крім того, позовні вимоги щодо стягнення аліментів були визанні ОСОБА_1 та проти їх задоволення останній не заперечував, в суду відсутні підстави вважати, що відповідач діяла недобросовісно та що грошова сума, яку просить стягнути позивач, є безпідставно набутою. Крім того, одержані відповідачем кошти є власністю дитини, в силу статті 1215 ЦК України аліменти поверненню не підлягають, а тому на відповідача не може бути покладений обов`язок повернути їх позивачу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання цього позову позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1848,19 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме суд задовольнив одну із двох заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 924,10 гривень (50% сплаченого судового збору).
На підставі викладено та керуючись ст.ст. 141, 263-268, 273, 274ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про звільнення від сплати аліментів та стягнення надмірно сплачених коштів задовольнити частково.
Звільнити ОСОБА_1 від обов`язку щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 (до визнання батьківства ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були встановлені рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 року, починаючи з жовтня 2022 року.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 924,10 гривень (дев`ятсот двадцять чотири гривні 10 копійок).
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 13 травня 2024 року, проголошено його вступну та резолютивну частини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Межівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20 травня 2024 року.

Суддя: Л. Ф. Літвінова