Справа № 638/5724/19
Провадження № 2/638/563/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Почерніної А.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання свідоцтва та договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

Харківська місцева прокуратура №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі за текстом -позивач) звернулась з позовом до ОСОБА_3 (далі за текстом відповідач), третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому після уточнення позовних вимог просила: визнати недійсним свідоцтво про право власності з реквізитами №1- 96-69484 за змістом якого, воно начебто видане 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду ОСОБА_4 , та на підставі якого за останнім 15.06.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою В.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Васіковою В.Є. (реєстраційний №1279), за змістом якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,1 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м. за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради; визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати вказану квартиру у комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

В обґрунтування позову зазначає, що місцевою прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0002026 за ч.3 ст.190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Так, згідно відомостей КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.01.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. та наявної в матеріалах інвентаризаційної справи, спірна квартира станом на 31.12.2012 року належала на праві власності ОСОБА_5 . Згідно актового запису про смерть №1382 від 24.01.2015, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, зареєстровано факт смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.09.2017 по справі 638/8132/17 задоволено заяву Харківської міської ради та визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_5 , передано вказану квартиру до комунальної власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Однак, відповідно до відомостей Державного реєстру речових права на нерухоме майно, 15.04.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Вказане право зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності №1- 96-69484, виданого 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду.

У цей же день право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було припинено у зв`язку з нотаріальним посвідченням нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. договору купівлі-продажу від 15.04.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності не ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 , яка за договором купівлі-продажу продала вказану квартиру ОСОБА_5 . З огляду на спрямованість спірних свідоцтва та договору на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання підроблених свідоцтва та довідки про належність квартири для реєстрації права власності на нерухоме майно та його подальшого відчуження на користь третьої особи вказані свідоцтво та договір є такими, що порушують публічний порядок, тобто нікчемними в силу ч.1, 2 ст. 228 ЦК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 вересня 2019 року відкрито провадження по справі.

Харківською міською радою надано пояснення по справі, в яких вона позовні вимоги прокурора підтримала у повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, в якій він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування вимог відзиву зазначає, що оскільки нотаріусом було перевірено оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, встановлено належність цього майна ОСОБА_4 , у відповідача не виникало жодних сумнівів, що продавець є власником відчужуваної квартири. З цих підстав ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна.

Водночас прокурор стверджує, що видане 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірну квартиру) АДРЕСА_2 є підробленим, оскільки за інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» власником спірної квартири значиться ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка набула право власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого 29.01.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстровий № 594. Проте, ані прокурором, ані позивачем, який приймає доволі активну участь в процесі розгляду справи за позовом прокурора, жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що видане саме на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності є підробленим, не надано.

Крім того, станом на момент набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (15.04.2016) Харківська міська рада не була власником зазначеного майна, а судове рішення про визнання спадщини відумерлою наразі скасовано. У той же час жодних доказів про те, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради є власником або володільцем спірної квартири позивачем не надано.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.03.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Службою у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надано пояснення по справі, в яких представник служби просить при винесенні рішення по справі врахувати інтереси малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 07.09.2020 позовну заяву Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання свідоцтва та договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду. Постановою Харківського апеляційного суду від 23.02.2021 року ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 07.09.2020 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.05.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі.

Прокурором 23.09.2023 року подано письмові пояснення, в яких він простить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та до пояснень долучено письмові докази: службовий ордер №1732, рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м.Харкова та Форма №1 від 03.09.1996.

Представником відповідача подано клопотання про визнання доказів недопустимими, оскільки вони подані з порушенням цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до ч.2,4, 8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи убачається, що вказане вище пояснення та долучені до нього докази подано прокурором після закриття підготовчого судового засідання без посилання на причини неподання вказаних доказів разом з поданням позовної заяви та до закриття підготовчого судового засідання, тому суд не приймає вказані докази до розгляду.

29.09.2023 року Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова надано додаткові пояснення відповідно до яких наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №40 «Про день початку окружних прокуратур» 15.03.2021 визначено днем роботи окружних прокуратур, у тому числі Салтівської окружної прокуратури м.Харкова. Таким чином, з 15.03.2021 у системі органів прокуратури України діє Салтівська окружна прокуратура м.Харкова, яка у розумінні ст.42, 43, 56 ЦПК України здійснює представництво інтересів держави у даній справі замість Харківської місцевої прокуратури №4.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити у задовленні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради свого представника у судове засідання не направив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся. Представником третьої особи надано заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали у справі дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.09.1996, реєстаційний №1-96-69484, виданого Харківським міським центром приватизації державного державного житлового фонду квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 . Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого 29.01.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло ОСОБА_5 .

Згідно актового запису про смерть №1382 від 24.01.2015, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, зареєстровано факт смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових права на нерухоме майно, 15.04.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Вказане право зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності №1- 96-69484, виданого 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду.

Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було припинено у зв`язку з нотаріальним посвідченням нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. договору купівлі-продажу від 15.04.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_3 (а.с.11 т.1)

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових права на нерухоме майно, 15.04.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Вказане право зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності № НОМЕР_1 , виданого 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду.

Позивач зазначає, що вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності не ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 , яка за договором купівлі-продажу продала вказану квартиру ОСОБА_5 . З огляду на спрямованість спірних свідоцтва та договору на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання підроблених свідоцтва та довідки про належність квартири для реєстрації права власності на нерухоме майно та його подальшого відчуження на користь третьої особи вказані свідоцтво та договір є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними в силу ч.1, 2 ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

15.04.2016 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., реєстровий № 1279 (далі договір), що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , останній набув право власності на спірну квартиру (копія договору міститься в матеріалах справи).

За умовами договору ОСОБА_4 (продавець) передав, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 38,1 кв.м. (далі спірна квартира).

Нотаріусом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду № 1-96-69484 (п. 1 договору). Вказане також було підтверджено довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.04.2016 № 2002843, за змістом якої власником спірної квартири є ОСОБА_4 .

У п. 2 договору зазначено, що продаж спірної квартири вчинено за суму 845000,00 грн. (32500,00 доларів США), які продавець ОСОБА_4 одержав від покупця повністю ще до підписання цього договору шляхом безготівкового розрахунку згідно чинного законодавства. (а.с.19 т.1)

Крім цього, під час посвідчення оспорюваного правочину нотаріусом було встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 відчужуваного майна.

Відповідно до п. 9 договору право власності на квартиру переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації права власності.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.04.2019 № 163927341 (наявна в матеріалах справи) на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2016, реєстровий № 1279, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Васіковою Л.Є. було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім`я відповідача. Отже, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру у визначеному законодавством порядку.

Водночас прокурор стверджує, що видане 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірну квартиру) АДРЕСА_2 є підробленим, оскільки за інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» власником спірної квартири значиться ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка набула право власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого 29.01.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстровий № 594.

Проте, прокурором належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що видане саме на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності є підробленим, не надано.

Таким чином суд вважає, що в задоволенні позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності з реєстраційним № НОМЕР_1 , виданого 03.09.1996 Харківським центром приватизації державного житлового фонду ОСОБА_4 та визнання недійсним договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Васіковою В.Є., відповідно до якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , слід відмовити.

Між тим, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.09.2017 по справі 638/8132/17 задоволено заяву Харківської міської ради та визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_5 , передано вказану квартиру до комунальної власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року скасовано. Заяву Харківської міської ради, заінтересована особа управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова залишено без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Крім того, нормами ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Станом на момент набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (15.04.2016) Харківська міська рада не була власником зазначеного майна, а судове рішення про визнання спадщини відумерлою наразі скасовано.

У той же час жодних доказів про те, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради є власником спірної квартири позивачем не надано.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що докази є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Та іншими обставинами, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, у визначеному законодавством порядку право власності на квартиру АДРЕСА_1 не набувалось, отже позивач не може вважатися власником спірної квартири, з володіння якого вибуло це майно.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України,).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

З аналізу цієї норми вбачається, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд зазначає, що нотаріусом було перевірено оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру та встановлено належність цього майна ОСОБА_4 , у відповідача не могло виникнути жодних сумнівів, що продавець є власником відчужуваної квартири. Також ОСОБА_3 було визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0002026 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 ).

28.04.2018 Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у вищевказаному шлюбі народилася дитина - ОСОБА_7 , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 .

07.08.2018 Відділом реєстрації місця проживання у Шевченківському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядування Департаменту реєстрації Харківської міської ради було проведено реєстрацію місця проживання дружини відповідача ОСОБА_9 та їхнього малолітнього сина ОСОБА_7 за адресою розташування спірної квартири, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи від 07.08.2018 №№ 02-01998-2018, 01-10845-2018. Крім того, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 18.03.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_10 .

Таким чином, суд вважає, що факт добросовісності набуття ОСОБА_3 у власність спірної квартири жодними належними та допустимими доказами не спростовано, тому останній є добросовісним набувачем цього майна.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2019 у справі № 2-4352/11 та від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц за подібних обставин справи зроблено висновок, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Прокуратура, діючи в інтересах держави в особі Харківської міської ради, пред`явила позов до ОСОБА_3 наслідком задоволення якого буде позбавлення права власності відповідача на квартиру без компенсації і без права на отримання іншого житла від держави. Відповідно дружина відповідача та його малолітні діти будуть позбавлені права на житло.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради та витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради.

За приписами ч.1 ст.1277 ЦК України уразі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Зважаючи на те, що власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_3 , а не ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання відумерлою спадщиною спірної квартири та передачу вказаної квартири до комунальної власності територіальної громади в особі Харківської міської ради суд зазначає наступне.

Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (ч. 2 ст. 1277 ЦК України).

Орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерлею в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц.

Велика Палата вважає, що підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А тому, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (ст. 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Отже, захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 206/2616/21.

Таким чином, позовна вимога про визнання відумерлою спадщиною спірної квартири та похідна від неї вимога про передачу вказаної квартири до комунальної власності територіальної громади в особі Харківської міської ради задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог Харківської місцевої прокуратури №4, яка діє в інтересах держави в особі Харківсткої міської ради до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському районуДепартаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснено відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволені позовних вимог Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання свідоцтва та договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Прокурор: Керівник Харківської місцевої прокуратури №4 (адреса: м. Харків, вул. Маршала Батицького 23)

Позивач: Харківська міська рада (, адреса: м. Харків, пл. Конституції 7).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ).

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2024 року.

Суддя Л.М. Рибальченко