ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9982/24 Справа № 205/1430/24 Суддя у 1-й інстанції - Костромітіна О. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в якому виклала вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є співробітником Напрямку трудових ресурсів НR АТ КБ «ПриватБанк» та займає посаду помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022року, прийнятою за результатами розгляду справи №205/8215/20, скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2020-7151564-п від 21 вересня 2020року про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів.

На виконання вказаної постанови, наказом від 28 листопада 2022року ОСОБА_1 було поновлено на посаді.

Наказом від 29 листопада 2022року за №Є.28.0.0.0/1-7807872 призупинено дію трудового договору, починаючи з 30 листопада 2022року до дати припинення або скасування воєнного стану.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024року, прийнятою за результатами розгляду справи №205/4305/23, скасовано наказ від 29 листопада 2022року за №Є.28.0.0.0/1-7807872, поновлено дію трудового договору з 30 листопада 2022року сторонами якого є ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи викладене, та з огляду на те, що дії відповідача щодо винесення вищезазначених наказів, які були в подальшому скасовані, призвели до вимушеного прогулу та не виплати заробітної плати, позивач виклала вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2022року до 06 лютого 2024року у розмірі 310 809,10грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2022року до 01 липня 2024року у розмірі 119347 гривень 65 копійок.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 2418 гривень 02 копійки.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що позивачка дійсно перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, оскільки оспорюваний наказ про призупинення дії трудового договору визнаний судом незаконним, що призвело до невиплати їй заробітної плати.

Відмовляючи в задоволенні решти позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду в цій частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З рішенням суду частково не погодилось АТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі висловило вимогу про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що висновки суду першої інстанції про часткове стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу суперечать обставинам справи, за яких було встановлено пропуск позивачкою строку позовної давності та не добуто доказів поважності причин пропуску такого строку.

Заявник вказував, що позов пред`явлено 07 лютого 2024року, тобто позов подано після спливу тримісячного строку та після скасування карантину, під час дії редакції ст. 233 КЗпП України від 19 липня 2022року, в ході розгляду справи від позивачки або її представника не надходило пояснень з обґрунтуванням та доказами поважності причин пропуску строку.

Позивачка не скористалась своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 є співробітником Напрямку трудових ресурсів HR Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та займає посаду Помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022року, прийнятою за результатами розгляду справи №205/8215/20, скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2020-7151564-п від 21 вересня 2020року про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів.

На виконання вказаної постанови, наказом від 28 листопада 2022року ОСОБА_1 було поновлено на посаді.

Наказом голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхард Бьош № Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29 листопада 2022року «Про призупинення дії трудового договору» призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 , помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 30 листопада 2022року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану. Наказано проінформувати ОСОБА_1 щодо призупинення дії трудового договору на період воєнного стану. У зв`язку з тимчасовим призупиненням дії трудового договору, починаючи з 30 листопада 2022року до дати скасування чи припинення воєнного стану з Україні тимчасово: припинено роботодавцем забезпечення ОСОБА_1 роботою; припинено нарахування та виплату заробітної плати (будь-яких гарантійних та компенсаційних виплат).

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2024року, прийнятої за результатами розгляду справи №205/4305/23, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024року, якою визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» № Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29 листопада 2022року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 починаючи з 30 листопада 2022року, а також поновлено дію трудового договору з 30 листопада 2022року, залишено без змін.

Відповідно до копії наказу №E.17.U.0.0/4-6613050 від 06 лютого 2024року скасовано дію наказу №Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29 листопада 2022року та поновлено дію трудового договору з ОСОБА_1 з 30 листопада 2022року.

Згідно копії довідки про середню заробітну плату від 20 лютого 2024року наданої АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 у вересні 2022року та у жовтні 2022року мала посадовий оклад, для розрахунку середньоденної заробітної плати, у розмірі 16 771,00 гривень. Середньоденна заробітна плата за період з 01 вересня 2022року до 30 жовтня 2022року складає 780,05 гривень, з розміром якої погодився представник позивача, середньомісячна 16 771,08 гривень.

У даній справі відповідач лише заперечував обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог з посиланням на пропуск позивачкою строку звернення до суду, тож з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду в частині вимог про часткову відмову в задоволенні позову, а також в частині періоду вимушеного прогулу та розміру середнього заробітку - такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка дійсно перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, оскільки оспорюваний наказ про призупинення дії трудового договору визнаний судом незаконним, що призвело до невиплати їй заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає необхідність визначення предмету спору за захистом якого звернулася позивач та з`ясування питання чи пропущений позивачкою строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав, і якщо пропущений, то чи з поважних причин.

Згідно статті 233 КзПП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 234 КзПП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Згідно частини другої статті 235 КзПП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачка пропустила строк позовної давності та відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, а в ході розгляду справи від позивачки або її представника не надходило пояснень з обґрунтуванням та доказами поважності причин пропуску строку, не можуть бути прийняті до уваги за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 березня 2024року ОСОБА_1 через представника зверталась до суду із заявою про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку звернення до суду (а.с.72-74).

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд наголошує, що спір щодо стягнення належного позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю з огляду на постановлення роботодавцем незаконного наказу.

Як встановлено, у травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023року скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ №Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29 листопада 2022року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , поновлено дію трудового договору з 30 листопада 2022року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

На виконання зазначених судових рішень у справі №205/4305/23, Наказом №E.17.U.0.0/4-6613050 від 06 лютого 2024року скасовано дію наказу №Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29 листопада 2022року та поновлено дію трудового договору з ОСОБА_1 з 30 листопада 2022року.

Отже, ОСОБА_1 лише 06 лютого 2024року поновлено на роботі, починаючи із 30 листопада 2022року, та саме із цією подією та з тим що у спірний період їй працедавцем не здійснювалось жодних виплат позивачка пов`язувала порушення свого права.

Водночас, даний позов до суду ОСОБА_1 поданий у лютому 2024 року, тобто у строк менший ніж три місяці із дня задоволення позову про визнання наказу про призупинення дії трудового договору незаконним.

Тож, строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав пропущений ОСОБА_1 з поважних причин, оскільки право на середній заробіток заявниці є похідним від того чи є її прогул через ухвалення оспореного наказу вимушеним і свої вимоги позивач пов`язувала саме з підтвердженням такого порушення судом.

Обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2024року.

Судді: