ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/154/24 Головуючий в 1 інстанції Гончаренко О.В.
Єдиний унікальний номер справи: 954/362/23 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Воронцової Л.П.,

Кутурланової О.В.,

секретар Доброва К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Мозговий Олександр Вікторович, на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Нововоронцовської селищної ради Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Нововоронцовського районного суду Херсонської області з позовом до Нововоронцовської селищної ради Бериславського району Херсонської області, у якому зазначила, що з 07 жовтня 2002 року проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку позивачка проживала зі згоди ОСОБА_2 , який є громадянином російської федерації, жодного інтересу до будинку не проявляє та не заперечує проти його безоплатного відчуження на користь позивачки.

ОСОБА_1 зазначає, що з першого дня вселення відкрито користувалася будинком, сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонтні роботи, а також виконувала всі інші обов`язки власника, пов`язані з утриманням будинку.

ОСОБА_2 жодного інтересу до вказаного будинку не проявляє, проживає на території російської федерації, оформити акт дарування відмовився через відсутність можливості приїхати, проте написав відмову від земельної ділянки.

11 серпня 2022 року будинок був повністю зруйнований внаслідок збройної агресії російської федерації, правовстановлюючі документи на будинок не збереглися.

З огляду на викладене позивачка зазначає про наявність у неї визначених ст.344 ЦК України підстав для визнання за набувальною давністю права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що за приписами ст.344 ЦК України при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

Натомість позивачкою не доведено добросовісність заволодіння спірним майном, оскільки у вказаного майна є власник, який передав будинок їй у користування, а не у власність. Позивачкою не доведено, що власник спірного майна відмовився від свого права власності. Також на сьогодні будинок зруйнований та у сторін відсутні будь-які документи щодо права власності на нього, що унеможливлює його ідентифікацію.

Крім того на думку суду пред`явлення позивачкою вимог до Нововоронцовської селищної ради Бериславського району Херсонської області, а не до власників спірного будинку (спадкоємців), унеможливлює встановлення всіх обставин справи, які мають значення при вирішенні питання про визнання права власності за набувальною давністю.

Оскільки позивачкою не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Мозговий О.В.,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2024 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає, що висновки суду про недоведеність позивачкою добросовісності заволодіння нею спірним будинком є передчасними та такими, що зроблені без надання належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Так, у ході розгляду справи позивачкою надано документ про право власності на будинок на ім`я ОСОБА_3 , копію свідоцтва про його смерть та копію свідоцтва про народження його сина ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_4 спадщину після смерті батька не прийняв, тому висновки суду про наявність власника будинку є необґрунтованими. Також безпідставними є висновки суду про передачу будинку позивачці у користування, а не у власність, оскільки ОСОБА_4 у 2002 році передав ОСОБА_1 усі документи на будинок і фактично сам будинок у власність, повідомивши про відсутність у нього будь-якого інтересу.

Що стосується відповідача у справі, то апелянт вважає вірним пред`явлення вимог у даній справі до Нововоронцовської селищної ради, оскільки спірний будинок фактично є відумерлою спадщиною.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не надав правової оцінки зазначеним доказам та доводам позивача, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач не скористався правом надати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, що в силу ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

Згідно Реєстраційного посвідчення від 04.08.1993 року, виданого Каховським БТІ, 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом від 02.08.1993 та зареєстровано в книзі за № 67. (а.с.40)

Згідно довідки Нововоронцовської селищної ради № 865 від 13.07.2023 року в Реєстрі територіальної громади Нововоронцовської селищної ради за адресою: АДРЕСА_3 малолітні, неповнолітні та будь-які інші особи не зареєстровані. (а.с.16)

ОСОБА_1 з 07.10.2002 року фактично проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 , який внаслідок повномаштабної збройної агресії рф зазнав повної руйнації, що підтверджується довідкою Нововоронцовської селищної ради № 534 від 28.11.2022 року. (а.с.9)

З Акту звіряння розрахунків станом на 08.08.2023 року між ТОВ «Херсонська обласна ЕК» і ОСОБА_1 вбачається відсутність заборгованості споживача за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.11)

Також з довідки КП «Комунсервіс» Нововоронцовської селищної ради від 14.07.2023 року № 25 вбачається відсутність заборгованості з водопостачання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.12)

Посилаючись на добросовісне заволодіння житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 та безперервне тривале володіння ним, ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на вказаний будинок з підстав набувальної давності.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо при заволодінні майном особа не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22).

За позицією ОСОБА_1 , викладеною в позовній заяві, добросовісність заволодіння житловим будинком АДРЕСА_3 позивачка обґрунтовує згодою власника ОСОБА_2 на її проживання у вказаному будинку та володіння ним.

При цьому позивачка зазначає, що ОСОБА_2 є громадянином російської федерації, де постійно проживає, ніякого інтересу до житлового будинку не проявляв, проте приїздити та оформити акт дарування будинку на користь ОСОБА_1 відмовився.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надала копію паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Нововоронцовка Херсонської області, копію свідоцтва про взяття його на облік у податковому органі російської федерації, а також копію заяви від імені ОСОБА_2 про відмову від земельної ділянки 0,11 га за адресою АДРЕСА_4 . (а.с.13,14,39)

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Мозговий О.В., заперечує наявність у спірного житлового будинку власника на момент заволодіння нею майном, посилаючись на те, що попередній власник ОСОБА_3 помер, а його син ОСОБА_5 спадщину не прийняв.

Викладеними обставинами позивачка обґрунтовує правильність визначення відповідачем по справі саме Нововоронцовську селищну раду, як орган місцевого самоврядування, оскільки вважає, що спірний будинок фактично є відумерлою спадшиною та не має власника.

На підтвердження вказаних обставин апелянтом долучено до апеляційної скарги наступні документи:

копію свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_3 успадкував після смерті своєї дружини ОСОБА_6 майно, що складається з частин житлового будинку в АДРЕСА_3 ;

копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Воркута республіки Комі, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Апеляційний суд наголошує, що згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, яка кореспондується з положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст.76 ЦПК України)

Докази у цивільному судочинстві повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

При цьому, згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Наданими позивачкою до позовної заяви та апеляційної скарги доказами підтверджується, що власником частин житлового будинку АДРЕСА_3 був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, позивачкою підтверджено наявність у попереднього власника сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , копія свідоцтва про народження якого долучена до апеляційної скарги.

Натомість, інші обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не підтверджені належними та допустимими доказами.

Зокрема, у ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження доводи позивачки щодо заволодіння нею спірним житловим будинком зі згоди спадкоємця попереднього власника, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки не надано доказів на підтвердження факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_3 або відмови від її прийняття.

Наявна у матеріалах справи копія заяви від імені ОСОБА_2 про відмову від земельної ділянки (а.с.39) не є належним та достовірним доказом у розумінні ст.77, 79 ЦПК України, оскільки не стосується предмету спору та не дозволяє встановити дійсні обставини справи.

Крім того суд звертає увагу на розбіжності у поясненнях позивачки щодо особи, яка за її позицією передала їй у володіння спірний будинок, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 чи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також необґрунтованими слід вважати доводи позивачки щодо наявності у спірного будинку ознак відумерлої спадщини, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема витягу з реєстру спадкових справ щодо спадкового майна власника будинку ОСОБА_3 та інформації про наявність/відсутність осіб, які фактично прийняли спадщину внаслідок спільного проживання зі спадкодавцем.

Апеляційний суд зазначає, що за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Дослідивши обставини у справі, суд першої інстанції в цілому дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оскільки позивачка на час заволодіння спірним житловим будинком знала, що він належав на праві власності ОСОБА_3 , відтак позивачка знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно. Сам по собі факт користування позивачкою спірним житловим будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, а значною мірою зводяться до незгоди з оцінкою доказів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Мозговий Олександр Вікторович, залишити без задоволення.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.П.Воронцова

________________ О.В.Кутурланова