Справа №504/496/21
Провадження №2/504/303/24
Комінтернівський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2024смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Завади Ю.А.,

за участі адвокатів Бабійчук І.В., Кудрявцева І.А.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, смт. Доброслав, цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Тетяни Євгенівни ( АДРЕСА_1 ), про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсними договорів дарування, визнання забудовником нерухомого майна, визнання права власності на земельні ділянки та житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 05.06.2009 по 14.11.2020 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , де під час шлюбу набуто наступне майно:

-житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м., придбаний на підставі декларації про готовність об?єкта до Департамент Державноїексплуатації, серія та номер: ОД 93, виданої 03.04.2018 року, видавник: архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області,

-земельна ділянка, кадастровий номер :01:002:0182, площею: 0,103 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,

-земельна ділянка, кадастровий номер :01:002:0181, площею: 0,103 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, ОСОБА_2 без згоди останньої в порушення ст. 65 СК України подарував своєму сину ОСОБА_3 вищевказане майно.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.12.2023 року залишено без розгляду частину позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Тетяни Євгенівни ( АДРЕСА_1 ), про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів дарування недійсним, в частині вимог про визнання недійсними договорів дарування від 10.12.2020 року земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0182, площею 0,103 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (сім), земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0181, площею 0,103 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (сім); визнання права власності по одній другій частині за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на земельні ділянки кадастровий номер :01:002:0182, кадастровий номер :01:002:0181.

Таким чином, в остаточній редакції позовних вимог заявниця просить визнати недійсним договір дарування від 10.12.2020, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, зареєстрований у реєстрі за номером 664, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подарував, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним шляхом:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.

Не погоджуючись із позовом відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що спірний житловий будинок не був набутим подружжям за час шлюбу, а тому не може вважатися спільним сумісним майном.

Вказує, що земельна ділянка, на якій забудований спірний житловий будинок, «формально» подарована відповідачу його сином на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 08.11.2017.

Житловий будинок побудований його сином самостійно, за його особисті гроші, та на момент дарування земельної ділянки був повністю готовий до експлуатації (залишилося тільки отримати документи та зареєструвати право власності).

Вказує, що він був зареєстрований власником земельних ділянок та житлового будинку формально, тимчасово через особисті обставини в житті сина.

Зокрема, син ОСОБА_4 ще 26.12.2003 отримав у власність дві земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , де з 2006 року ОСОБА_4 за свої особисті гроші почав будівництво житлового будинку на цих земельних ділянках.

Восени 2017 року на вказаних земельних ділянках ОСОБА_5 збудований до стан готовності житловий будинок, загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., який повністю був готовий для введення в експлуатацію.

Зазначає, що його колишня дружина - позивач ОСОБА_6 була обізнана із таким станом речей, та розуміла що нерухоме майно не належить відповідачу ОСОБА_2 .

Щодо визнання недійсним договору дарування вказує, що з боку нотаріуса ОСОБА_7 відсутні будь-які порушення норм чинного законодавства, адже остання діяла, у повній відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому відсутні і підстави для визнання договору недійсним.

Просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Тетяни Євгенівни про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування недійсним.

ОСОБА_3 не погоджується із заявленими позовними вимогами, подав зустрічну позовну заяву, оскільки земельна ділянка та побудований на ній будинок належали йому на праві приватної власності, були формально «для зручності» переоформлені у листопаді 2017 року на батька ОСОБА_8 та не можуть бути жодним чином визнані спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в зв`язку з чим не підлягають поділу між ними.

Зазначає, що земельна ділянка належала йому з 26.12.2003 та на ній за власні кошти збудував житловий будинок загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., який повністю був готовий для введення в експлуатацію, однак через особисті потреби (на роботі), часті відрядження, у останнього не було можливості займатися організаційними питаннями щодо введення в експлуатацію будинку, а тому виникла ідея формально перереєструвати право власності на земельну ділянку на батька ОСОБА_3 , щоб останній здійснив введення в експлуатацію будинку.

Просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер :01:002:0181, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 08.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий № 1661.

Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер :01:002:0182, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 08.11.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий №1662.

Визнати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) замовником будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_2 за декларацією про готовність до експлуатації об?єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об?єктів з незначними наслідками (СС1) ОД 93 від 03.04.2018 року.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на:

- земельну ділянку, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер :01:002:0181, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 227);

-земельну ділянку, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер :01:002:0182, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227);

-житловий будинок загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 227).

Окрім того, приватним нотаріусом Харитоновою Г.Є. також подано відзив на позовну заяву в якій зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Вказує, що позивачем не вірно визначено процесуальний статус нотаріуса як відповідача, оскільки у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача.

Зазначає, що позивні вимоги про визнання недійсними договори дарування є недоведеними, оскільки ОСОБА_2 надано договори дарування земельних ділянок, декларацію про готовність до експлуатації об`єкта та заяву від 10.12.2020 на ім?я Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Т.Е., що на час звернення до нотаріуса він є розлученим, в новому шлюбі не перебуває, та гарантує що житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки збудований за особисті гроші.

Вказує, що подаровані у листопаді 2017 року земельні ділянки перебували у власності ОСОБА_2 всього 3 місяці на момент закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію житлового будинку площею 597, 80 кв.м., а в самій декларації про готовність до експлуатації об?єкта зазначено, що будинок будувався у період з 15.09.2006 року по 02.03.2018 року.

Щодо поділу спільного сумісного майна подружжя зазначає, що не має жодного відношення до виниклих між сторонами правовідносин, проте з урахуванням пояснення вважає, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження того, що подаровані земельні ділянки можуть бути спільною сумісною власністю подружжя, як і не надано доказів, що розташований на цих земельних ділянках будинок будувався за рахунок спільних коштів подружжя.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачів та їх представника, допитавши в судовому засіданні свідка, розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, на які посилаються сторони, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 05.06.2009 по 14.11.2020.

ОСОБА_9 на підставі договорів купівлі- продажу від 26.12.2003 № 3213, № 3210 належали земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 дарує ОСОБА_2 вказані земельні ділянки на підставі договорів дарування від 08.11.2017.

За час шлюбу, на підставі декларації про готовність об?єкта Департамент Державноїексплуатації, серія та номер: ОД 93, виданої 03.04.2018, видавник: архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.

10.12.2020 ОСОБА_2 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Релевантні джерела права та позиція суду:

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК та ст. 372 ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

У відповідності до ст. 57 ч. 1 п/п. 1 та 5 Сімейного кодексу України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу.

Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане.

Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року № 6-801цс16.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа № 554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті.

Отже, застосовуючи ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснення сторін, об`єкт будівництва житлового будинку розпочатий відповідачем 15.09.2006.

Так ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Таким чином за змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Як вбачається з декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), будівництво житлового будинку , розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м. закінчено та введено в експлуатацію 02.03.2018.

За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24.05.2017.

Аналогічне зазначено також Верховним Судом у постанові № 344/11089/18 від 30.11.2022.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Враховуючи, що спірний об`єкт - житловий будинок збудований та введений в експлуатацію за час шлюбу, на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він у період шлюбу працював та отримував заробітну плату, а відповідачка не мала офіційного доходу з урахуванням вищевикладених правових підстав не спростовують презумпцію.

Суд нагадує, що заробітна плата в силу закону також об`єктом спільної сумісної власності.

Не містять матеріали справи і доказів, що спірний будинок побудований за власні кошти одного з подружжя.

Крім того, суд приймає до уваги те, що під час укладення спірного договору дарування будинку відповідач за первісним позовом вказував про те, що він у шлюбі не перебуває, права третіх осіб договором не порушуються, і відчужуваний житловий будинок є його особистою власністю, і не має осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на названий житловий будинок чи його частку.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, працює за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, яке підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлено письмово і нотаріально посвідчено.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одних із договорів подружжя, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також договорів щодо цінного майна, згоди другого з подружжя має бути подано письмово. Згода на укладення договору, яка вимагає нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі якщо у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя.

Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожного зі співвласників, таке майно набуває статус спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, залишається повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору вказує на порушення його форми та відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншим співвласникам (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстави його недійсності.

При цьому законі не пов`язується наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору у залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц).

Оскільки ОСОБА_2 на підставі договору дарування розпорядився майном, яке має режим спільної сумісної власності не отримуючи згоди іншого подружжя (сумісного співвласника), без попереднього визначення часток та їх виділу в натурі, суд вважає, що такий правочин суперечить ст. 203 ЦК України, а тому позивні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 :

Оспорюючи спірні правочини ОСОБА_3 стверджує про їх фіктивність.

Зокрема, вказує на те, що договір дарування земельних ділянок на користь батька були вчинені лише задля вирішення організаційних питань та у зв`язку з особистими потребами у житті позивача ОСОБА_3 .

Також вказує, що з часу реєстрації права власності батька на земельні ділянки до часу виготовлення документів про готовність (завершення будівництва) будинку загальною площею 597,8 кв. м. пройшло менше чотирьох місяців, а також те, що на першу ж вимогу батько повернув йому житловий будинок та земельні ділянки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України).

За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач, заявляючи вимоги про визнання договору дарування недійсним, вказує на його фіктивність.

Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Як встановлено судом, в оспорюваних договорах дарування земельних ділянок вказані всі істотні умови, які відображені у тексті договорів, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх дарування. У оспорюваних договорах зазначено, що вони не є фіктивними та удаваними, не приховують іншого договору і відповідають їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки.

Таким чином для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, що відсутнє у даному випадку.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За умовами правочину дарувальник передав, а обдарований прийняв земельні ділянки.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Будь які докази, які вказують на фіктивність у даній справі відсутні, а тому в цій частині зустрічного позову слід відмовити.

Щодо інших вимог зустрічного позову, зокрема про визнання забудовником та визнання права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, доводи позову не знайшли свого підтвердження, оскільки ОСОБА_3 рішення органу самоврядування про надання права забудови земельних ділянок не надавалось, паспорт забудовника органом архітектури чи місцевого самоврядування не видавався ОСОБА_3 , декларація про готовність до експлуатації об`єкта та технічний паспорт не видавались на ім`я ОСОБА_3 , а навпаки у якості замовника та забудовника у декларації вказаний ОСОБА_2 .

Доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що договори на постачання електроенергії, газопостачання, водопостачання укладені саме ОСОБА_3 не спростовують висновків суду, оскільки ці договори укладались із ОСОБА_3 як попереднім власником земельних ділянок.

Оплата ОСОБА_3 комунальних та інших платежів по утриманню домоволодіння (садиби), не змінює правового режиму спільної сумісної власності, а є підставою для стягнення сплачених платежів з власника (власників) майна.

Відповідно до абзацу другого частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Покази свідка ОСОБА_10 про те, що саме ОСОБА_3 був забудовником спірного житлового будинку суд визнає такими, що суперечать іншим зібраним доказам у даній справі.

Квитанції та накладні, які подані представником ОСОБА_3 на доведення доказів забудови ним земельної ділянки не є належними доказами, оскільки свідок не оперував у своїх показах письмовими доказами.

Більш того, вказані документи перебували у свідка, а не у ОСОБА_3 , що в судовому засіданні підтверджено представником ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 13.05.2024 року у прийнятті вказаних доказів судом відмовлено.

Інших доказів, зокрема аудіо- відеозапису, фотофіксації, матеріали не містять.

Таким чином підстав для задоволення зустрічного позову не має.

Щодо вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 суд проходить до висновку, що вони є похідними від можливості задоволення решти позивних вимог, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Питання судового збору у позовах не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 10.12.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, який зареєстрований у реєстрі за № 664, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подарував, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняв у дар житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м.

Визнати житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити спільне майно що є об?єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсними договорів дарування від 08.11.2017 року, визнання забудовником нерухомого майна, визнання права власності на земельні ділянки та житловий будинок,- відмовити.

Питання судового збору у позовах не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко