БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/315/24
Провадження № 2/730/137/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2024 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - Луговця О.А.

з участю секретаря судового засідання - Чорнухи Н.О.

позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

представника позивача - адвоката Горбаченко М.О. (в режимі відеоконференції)

відповідача - ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

дитини - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконкому Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Горбаченко М.О. звернувся до суду з даним позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , місце проживання якого рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03.09.2014р. визначено з батьком ОСОБА_1 . Після розірвання між ними шлюбу, відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, з сином не спілкується, не цікавиться його життям, матеріально дитину не утримує, й дитина фактично з її вини не знала материнської уваги та любові. 12.08.2022р. позивач по справі зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , з якою почали спільно проживати однією родиною, яка за матір перейняла на себе обов`язки по вихованню дитини, цікавиться його успіхами в школі, робить з ним домашні завдання, тобто всі обов`язки по вихованню та матеріальному забезпеченню малолітнього сина позивач виконує разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 . У свою чергу відповідачка не займається вихованням своєї дитини, не цікавиться її станом здоров`я, не спілкується з нею та не виявляє до неї ніякого інтересу.

Позивач, як і його представник, у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; вважає, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 й позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам дитини; раніше не ініціював даного позову, так як не хотів травмувати сина.

На виконання положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20.11.1989р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27.02.1991р., ст.171 СК України в судовому засіданні була заслухана думка самої дитини - ОСОБА_3 , який пояснив, що мати з ним спілкується рідко (близько 1 разу на місяць очно та по телефону), їх побачення нетривалі й проходили в нього вдома, пригощала продуктами, на день народження була змалку один раз, в школі не відвідувала, нічому не навчила, гроші переказувала нечасто й невеликі суми (200-300 грн), його вихованням займались тато й бабуся, а наразі - й татова нова дружина, йому з ними живеться добре, на засіданні органу опіки та піклування його неясно почули; хоче, щоб матір позбавили батьківських прав, бо вона його нервує, ганьбить перед однокласниками, друзями.

Відповідачка подала відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх надуманістю, безпідставністю, недоведеністю достатніми й беззаперечними доказами на підтвердження її винної поведінки й свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина ОСОБА_6 , що могли б бути підставами для правових наслідків у виді позбавлення її батьківських прав, який є винятковим і надзвичайним заходом впливу; зазначає, що метою позову є створення для неї перешкод у спілкуванні з сином, з яким вона не уникає контактів, раз чи двічі на тиждень відвідує його за місцем проживання батька, вони разом проводять час, окрім того кожного дня вона телефонує сину, переписується з ним у месенджері «Telegram», матеріально й морально його підтримує; наразі стан її здоров`я задовільний і в повній мірі дозволяє виховувати й комунікувати з дитиною, а наявність в одного з батьків якихось захворювань не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала з викладених у відзиві підстав. Пояснила, що по мірі можливості вона виконує свої батьківські обов`язки, але колишня свекруха її кривдила, компрометувала й налаштовує Максима проти неї, в зв`язку з чим син соромиться її і вона не хотіла бачитись з ним у школі, а про час проведення батьківських зборів її ніхто не повідомляв; періодично зустрічається з сином і спілкується з ним по телефону, приносить гостинці (продукти харчування); аліменти сплачувала нерегулярно через відсутність у певний період роботи й доходу, наразі працює неофіційно; до органу опіки та піклування не зверталась, оскільки не бажала чинити тиск на сина, а хоче, щоб від добровільно з нею проводив час. Має намір більше уваги приділяти сину й просить не позбавляти її батьківських прав.

Третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Бородянської селищної ради була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи засобами електронного зв`язку, що підтверджується довідкою про доставку судових документів на офіційну адресу електронної пошти, але своїм правом на участь не скористалась, повноважного представника не направила, в наданих заявах просить розглядати справу в їх відсутність.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки, з`ясувавши думку дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р. (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною належної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Приписами ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п.47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

ЄСПЛ у рішенні від 11.07.2017р. у справі «М. С. проти України» вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Положеннями п.15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007р. (далі - постанова ПВСУ №3) також передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідачка) від зареєстрованого 07 серпня 2010 року шлюбу є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 16 вересня 2014 року, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано та визначено місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 (справа №360/1643/14-ц).

ОСОБА_1 12 серпня 2022 року уклав повторний шлюб з ОСОБА_4 , зареєстрований і проживає разом з сином ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 ; умови для проживання дитини задовільні; власником даного домоволодіння є мати позивача ОСОБА_7 .

ОСОБА_3 навчається в 7-му класі КЗ «Пісківський ліцей» Пісківської селищної ради, де зарекомендував себе старанним та дисциплінованим учнем; батько бере активну участь у навчанні та вихованні дитини, відвідує батьківські збори та цікавиться шкільним життям сина.

ОСОБА_1 працює на посаді підсобного робітника дільниці сушки золи ТОВ «Фомальгаут-Полімін», де характеризується позитивно, його нарахований середньомісячний заробіток становить близько 8000 грн.

ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 , фактично проживає з чоловіком від повторного шлюбу ОСОБА_8 у м. Київ на орендованій квартирі, отримує доход від неофіційної роботи. В 2012 році двічі проходила лікування КЛПЗ «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» з приводу діагнозу «Шизотиповий розлад», виписана в ремісії «В». За виконавчим листом Бородянського районного суду Київської області №360/1751/2015-ц від 10.11.2015р. має аліментний обов`язок по утриманню сина ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі 516 грн на місяць, де сукупний розмір заборгованості з аліментів станом на 01.03.2024р. становить 27171,20 грн.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 слідує, що відповідачка з народження сина ОСОБА_6 залишала його без нагляду, мало приділяла йому уваги, а після розірвання шлюбу - спілкувалась і відвідувала рідко, їх зустрічі були нетривалими, не приймала участі у вихованні, навчанні, лікуванні дитини, матеріальне забезпечення надавала на низькому рівні; доглядом за ОСОБА_6 фактично займались тато й бабуся; ОСОБА_6 соромиться своєї матері й не хоче, щоб та відвідувала його в школі.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що за час його майже трирічного знайомства з дружиною ОСОБА_2 та періодично (1 раз на тиждень чи два тижні) їздила до сина за місцем проживання батька, багато разів він відвозив її на автомобілі, ОСОБА_12 спілкувалась з ОСОБА_6 , передавала йому гостинці, матеріально підтримувала по мірі наявності доходу, бо були періоди відсутності роботи, проте сім`я Писаренків не давала ОСОБА_12 повноцінно комунікувати з ОСОБА_6 та приймати участь у його вихованні, настроювали сина проти матері.

На виконання вимог ч.5 ст.19 СК України органом опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області було надано рішення №620 від 05.04.2024р., яким затверджено висновок Служби у справах дітей Бородянської селищної ради про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 .

Даючи оцінку зазначеному письмовому висновку органу опіки та піклування, суд погоджується з ним, оскільки він є достатньо обгрунтованим, прийнятим у присутності батьків та із заслуховуванням думки дитини, яка дала пояснення, що постійно спілкується з матір`ю в телефонному режимі й вона періодично відвідує його за місцем проживання. Орган опіки та піклування резонно зазначив, що на даний час постановка питання про позбавлення відповідачки батьківських прав є передчасною, оскільки в діях матері прослідковується заінтересованість у збереженні родинних відносин зі своїм сином.

Одночасно слід зважити на ту обставину, що ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила про вжиття заходів щодо свого виправлення, про що свідчить і її процесуальна поведінка (подання відзиву на позов, активне відстоювання своїх материнських прав у судовому засіданні, небайдужість до подальшої долі сина).

Озвучена думка ОСОБА_6 хоча й зводиться до його бажання позбавити біологічну матір батьківських прав, але вона не є вагомою і визначальною для суду підставою, яка враховується при вирішенні в даному конкретному випадку питання про позбавлення батьківських прав, оскільки ця думка не відповідає інтересам дитини, могла бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 13.07.2022р. у справі №705/3040/18.

Також суд констатує, що на засіданні органу опіки та піклування ОСОБА_6 поясняв про тісне спілкування з матір`ю.

Крім того, суд зауважує, що теперішнє небажання ОСОБА_6 спілкуватися з матір`ю, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її волею, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.04.2019р. у справі №331/5427/17.

В контексті наведеного посилання позивача на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачкою навчального закладу дитини з огляду на те, що ОСОБА_6 соромиться своєї матері через її колишній психічний стан здоров`я і сам не бажає цього, повною мірою не може свідчити про ухилення матері від виконання своїх обов`язків. До того ж, із наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості слідує, що в останні місяці відповідачка виконувала свої аліментні зобов`язання, зменшуючи суму боргу.

Перебування відповідачки на стаціонарному лікуванні з психічним розладом здоров`я мало місце понад одинадцять років, а тому дана обставина з огляду на положення п.17 постанови ПВСУ №3 не може слугувати визначальною підставою для позбавлення батьківських прав.

Доводи позивача про небажання раніше звертатися з таким позовом до суду щоб не травмувати сина не є слушними, оскільки, навпаки, у більш дорослому віці дитина спроможна більш емоційно відчувати наслідки розриву родинних зв`язків із одним з батьків. Натомість подача даного позову в період внесення змін до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», положеннями якої суттєво змінюються підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (зокрема вводиться умова для жінок та чоловіків, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) позбавлений батьківських прав) може свідчити про іншу мету позивача в ініційованому спорі.

Отже, з урахуванням вищевказаних обставин, наразі відсутні виняткові обставини для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав і на даний час в якнайкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з біологічною матір`ю, коли позивачем всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не доведено достатніми й переконливими доказами, що розірвання сімейних зв`язків позитивно вплине на позбавлення дитини її коріння.

Застосовуючи вироблений усталеною практикою ЄСПЛ трискладовий тест, суд приходить до переконання, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 в даному випадку буде непропорційним втручанням у її право на повагу до сімейного життя та порушенням вимог ст.8 Конвенції.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, в задоволенні позову необхідно відмовити, попередивши ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина та поклавши на орган опіки та піклування в особі виконкому Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області контроль за виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.7, 19, 143, 150, 164-166, 171 СК України, ст.2-5, 12, 13, 19, 23, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконкому Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_3 , поклавши на орган опіки та піклування в особі виконкому Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області контроль за виконання відповідачкою батьківських обов`язків.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 травня 2024 року.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець