Номер провадження 2/754/164/24
Справа №754/3493/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання - Довгань Г.А.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним переміщення та утримування поза межами території України малолітньої дитини і повернення дитини за її попереднім постійним місцем проживання на територію України

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20.03.2023 року зверувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним переміщення та утримання поза межами території України малолітньої дитини і повернення дитини за її попереднім постійним місцем проживання на території України.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 05.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві складено актовий запис № 290. Від шлюбу мають малолітню дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому, 10.06.2021 р., - Деснянським районним судом на підставі рішення по справі №754/4766/21 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Місце проживання дитини зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 54753958 від 05.11.2020. За цією ж адресою зареєстрований і позивач, квартира належить на праві приватної власності батькам позивача. 15.02.2022 позивачем було надано короткостроковий дозвіл на виїзд дитини за межі України на тимчасову поїздку до Румунії, Республіки Молдови, на перебування дитини за кордоном на території даних країн будь-який час в період з 16.02.2022 по 21.03.2022 включно в супроводі відповідача. Відповідно до даного дозволу відповідач, як матір дитини було надано повноваження вирішувати усі питання щодо дитини, які можуть виникнути під час їх поїздки, перебування за кордоном, забезпечить збереження життя, здоров`я та повернення спільного сина в Україну після спливу перебування за її межами. Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит від 13.01.2023 № 13-01/23 адвоката Вітера В.М., що діяв в інтересах позивача, вбачається, що відповідач та дитина за згодою батька 16.02.2022 перетнули державний кордон України у пункті пропуску Могилів-Подільський на автомобільному транспорті. Іншої інформації щодо перетину малолітньою дитиною державного кордону України у період з 01.01.2020 по 31.12.2022 відсутня. Таким чином, після закінчення строку дозволу відповідач дитину до постійного місця проживання до України не повернула. В подальшому позивачу з телефонної розмови з відповідачем стало відомо, що вона разом з дитиною знаходяться на території Канади (також дана обставина вбачається з звернення ОСОБА_3 від 28.10.2022 копія додається), повертатись сама та повертати дитину до постійного місця проживання в України наміру не має. 03.05.2022 позивач звертався до Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області із заявою та письмовими поясненнями щодо зникнення сина, зі змісту якої вбачається, що колишня дружина ОСОБА_3 вивезла без дозволу їх сина ОСОБА_4 , з території Румунії до Канади, на що позивач дозволу не надавав. 17.03.2023 в інтересах Позивача його представником адвокатом Потьомкіним С.О, було направлено на адресу Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області адвокатський запит № 101 щодо отримання результатів розгляду вищезазначеної заяви. Станом на дату подання позову відповідь не надійшла. Н переконання позивача, не повернення дитини на територію України після закінчення строку, визначеного у заяві від 15.02.2022, та подальше переміщення та утримання Дитини на території Канади є незаконним, а дитина підлягає негайному поверненню до батька за місцем його проживання (реєстрації) в Україну до місця постійного проживання.

Ухвалою суду від 23.03.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 24.04.2023 року.

На адресу суду надійшов відзив від представника відповідача адвоката Шевченка Д.В. в якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що після розірвання шлюбу відповідач, не зважаючи на образи та непорозуміння в минулому, всіма можливими способами створювала необхідні умови і сприяла максимальному спілкуванню позивача з сином. Саме за ініціативою відповідача син міг проводити час з батьком скільки забажає, знаходитися у нього дома, вільно спілкуватися з іншими членами родини, а саме з бабусею і дідусем - батьками позивача. Позивача більше ніж влаштовувала позиція відповідача, чим він навіть зловживав. Під виглядом сплати аліментів на утримання дитини, значну частину коштів позивач сплачував своїй матері, нібито за її послуги, як няні. Після розлучення з позивачем, відповідач почала будувати своє особисте життя, з ОСОБА_5 .. У зв`язку з тим, що останній проводив багато часу з відповідачем, а відповідно і з ОСОБА_6 - позивач був обізнаний про ці стосунки. В подальшому відповідач разом з ОСОБА_5 мали намір укласти шлюб і створити сім`ю. На той час ОСОБА_5 вже звернувся до уповноваженого органу з відповідними документами для отримання дозволу на постійне проживання в Канаді. Так, 16.02.2022 відповідач виїхала разом з сином до Румунії. Ця поїздка повинна була бути не довготривала. Позивач не був проти цієї поїздки. Так сталося, що 24.02.2022 в Україні розпочалася повномасштабна війна, внаслідок вторгнення військ російської федерації на територію України. У зв`язку з цим відповідач була вимушена забезпечити безпечні умови життя для свого сина. Відповідач та ОСОБА_5 на той час, вже мали ознаки сім`ї, в розумінні СК України, вели спільне господарство, побут. Крім того, останній отримав змогу виїзду на територію Канади, як постійний резидент. Відповідач, дізнавшись про те, що Урядом Канади створено відповідну програму підтримки українських біженців, вжила заходів для отримання тимчасового захисту для себе та сина. Про даний факт відповідач повідомила позивача. Звертає увагу суду на той факт, що в умовах воєнного стану виїзд за кордон дітей дозволяється без нотаріально засвідченої згоди іншого з батьків (усиновлювачів). Також мала місце подія, яка з вини позивача стала травмуючим фактором для ОСОБА_6 , до помешкання, де на той час проживала відповідач зі своєю сім`єю в Торонто прибули працівники поліції. Від даних поліцейських стало відомо, що ініціатором їх виклику був колишній чоловік - позивач, який повідомив що, нібито син перебуває в м. Торонто незаконно та знаходиться у небезпеці. Під час розмови з поліцейськими, ОСОБА_3 детально все пояснила їм та надала усі необхідні документи про законність їх перебування у м. Торонто, після цього, ОСОБА_7 перелякався і тривалий час не бажав спілкуватися зі своїм батьком. В своїй позовній заяві позивач наводить розрахунки та вказує, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 3 220,80 грн. витрат зі сплати судового збору, також 80 000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу. Дані вимоги є необгрунтованими та вказують лише на його корисливий мотив, зневажливе ставлення до жінки-матері своєї дитини, яка вчинила всі необхідні застережні заходи і дії спрямовані на порятунок життя сина, збереження його дитячої психіки, при цьому забезпечивши можливість регулярно спілкування дитини з батьком за допомогою відеозв`язку. Всі викладені твердження стороною позивача можуть вказувати лише на належне виконання відповідачем свого батьківського обов`язку. ОСОБА_3 вчиняє всі необхідні дії, спрямовані на спілкування сина з батьком, забезпечує його всім необхідним. Виїзд за кордон здійснювався на законних підставах і це було єдиним правильним рішенням після початку війни на території України.

03.05.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якому позивач вказав, що все повідомлене та зазначене у відзиві відповідачем не має жодного відношення та доказової цінності до предмету розгляду даної судової справи.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі за викладеними обставинами у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, в той же час на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.11.2023 № 108-13817 в якому вказано, що керуючись статтею 19 Сімейного кодексу України, враховуючи норми конвенції про права дитини щодо забезпечення її найкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення військового стану в Україні, рішення комісії, виходячи з інтересів малолітнього, орган опіки та піклування Солом`янської айонної в м. Києві державної адміністрації вважає, що повернення малолітнього ОСОБА_4 , 2016 року народження в Україну під час військового стану не відповідатиме його інтересам та безпеці.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, приходить до наступного висновку.

Згідно матеріалів справи, 05.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві складено актовий запис № 290.

Від шлюбу позивач та відповідачка мають малолітню дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10.06.2021 р., Деснянським районним судом на підставі рішення по справі №754/4766/21 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Місце проживання дитини зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 54753958 від 05.11.2020.

За цією ж адресою зареєстрований і позивач, квартира належить на праві приватної власності батькам позивача.

15.02.2022 року позивачем було надано короткостроковий дозвіл на виїзд дитини за межі України на тимчасову поїздку до Румунії, Республіки Молдови, на перебування дитини за кордоном на території даних країн будь-який час в період з 16.02.2022 по 21.03.2022 включно в супроводі відповідачки. Відповідно до даного дозволу відповідач, як матір дитини було надано повноваження вирішувати усі питання щодо дитини, які можуть виникнути під час їх поїздки, перебування за кордоном, забезпечить збереження життя, здоров`я та повернення спільного сина в Україну після спливу перебування за її межами.

Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит від 13.01.2023 № 13-01/23 адвоката Вітера В.М., що діяв в інтересах позивача, вбачається, що відповідач та дитина за згодою батька 16.02.2022 перетнули державний кордон України у пункті пропуску Могилів-Подільський на автомобільному транспорті. Іншої інформації щодо перетину малолітньою дитиною державного кордону України у період з 01.01.2020 по 31.12.2022 відсутня.

На даний час відповідачка разом з дитиною перебуває в Канаді, що сторонами не заперечується.

03.05.2022 позивач звертався до Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області із заявою та письмовими поясненнями щодо зникнення сина, зі змісту якої вбачається, що колишня дружина ОСОБА_3 вивезла без дозволу їх сина ОСОБА_4 , з території Румунії до Канади, на що позивач дозволу не надавав.

17.03.2023 в інтересах Позивача його представником адвокатом Потьомкіним С.О, було направлено на адресу Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області адвокатський запит № 101 щодо отримання результатів розгляду вищезазначеної заяви. Станом на дату подання позову відповідь не надійшла.

На переконання позивача, не повернення дитини на територію України після закінчення строку, визначеного у заяві від 15.02.2022, та подальше переміщення та утримання Дитини на території Канади є незаконним, а дитина підлягає негайному поверненню до батька за місцем його проживання (реєстрації) в Україну до місця постійного проживання.

Спірні правовідносини регулюються як національним законодавством, зокрема СК України, так і міжнародними договорами, зокрема, Гаазькою конвенцією 1980 року та Гаазькою конвенцією 1996 року.

Цілями Гаазької конвенції 1980 року є:

a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та

b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах (стаття 1 Гаазької конвенції 1980 року).

Відповідно до статті 8 Гаазької конвенції 1980 року будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Згідно з пунктом 2 Загальної частини Порядку виконання на території України Гаазької конвенції 1980 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952, функції центрального органу за Гаазькою конвенцією 1980 року виконує Міністерство юстиції України безпосередньо та його територіальні органи.

Водночас ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, безпосередньо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі (стаття 29 Гаазької конвенції 1980 року).

Гаазька конвенція 1980 року заохочує мирне врегулювання спору, але не вимагає, щоб учасники судового процесу щодо викрадення дітей відповідно до цієї Конвенції використовували альтернативний спосіб вирішення спорів. Незважаючи на те, що стаття 7 Гаазької конвенції 1980 року встановлює, що центральні органи влади повинні вжити всіх відповідних заходів для досягнення мирного вирішення питань, сторони не зобов`язані намагатися врегулювати спір мирним шляхом і таке врегулювання не є обов`язковим до початку судового процесу.

Підсумовуючи наведене, за правилами Гаазької конвенції 1980 року заявник має право обрати один із шляхів пред`явлення вимоги про повернення дитини до звичайного місця проживання:

1) подання заяви до Центрального органу держави (в Україні - до Міністерства юстиції України) за місцем постійного проживання дитини;

2) подання заяви до Центрального органу держави (до прикладу: в Республіці Вірменія - міністерство юстиції, в РФ - міністерство просвіти), до якої дитину вивезено та в якій вона утримується;

3) подання відповідної заяви до суду.

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 613/1185/22 від 17.08.2022 року наголосив на тому, що, враховуючи зміст та усталене розуміння наведених Гаазьких конвенцій, під відповідним Центральним органом держави потрібно розуміти, зазвичай, певний центральний орган виконавчої влади, наділений Договірною державою відповідними повноваженнями на виконання покладених на державу функцій з виконання вимог цих Конвенцій, яким в Україні є Міністерство юстиції України. Вочевидь під таким Центральним органом держави не може розумітися національний суд.

Звернення позивача з позовом до суду про повернення дітей за їх за попереднім місцем проживання відповідає одному із способів захисту, визначених Гаазькою конвенцією 1980 року, що доводить обрання заявником правомірного та ефективного способу захисту його порушених прав. Верховний Суд наголошує на тому, що йдеться швидше не про спосіб захисту порушених прав, а про порядок, обраний позивачем, тож такий порядок захисту так само є правомірним та ефективним, оскільки правила Гаазької конвенції 1980 року не виключають право на безпосереднє звернення одного з батьків до національного суду на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.

Гаазька конвенція 1980 року жодним чином не перешкоджає судам договірних держав розглядати справу про викрадення дітей, не звертаючись до Центральних органів влади.

Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.

У статті 50 Гаазької конвенції 1996 року зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.

Тож наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.

За правилами Гаазької конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ч. 1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відбирання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Враховуючи норми ст..162 СК України суд вважає , що застосування ч. 1 ст. 162 СК України є помилковим у конкретній розглядуваній справі.

Позивачем не доведено саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні разом з ним до їх «незаконного» переміщення (утримування), враховуючи, що як вбачається з пояснень самого позивача їх спільний з відповідачкою син проживав то з ним то з відповідачкою.

3 липня 2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків.

З аналізу відповідних змін очевидно, що основна увага для того, щоб вивезти дитину за кордон, зосереджена на декількох моментах: з ким офіційно проживає дитина, строк поїздки, її мета, а також чи належно інший з батьків виконує свої батьківські обов`язки.

Однак, 03 березня 2022 р. Кабінет Міністрів України вніс зміни щодо Постанови № 57 (редакція від 03 березня 2022), за якої відповідно до п. 2-4 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/ документів, що містять відомості про особу, визнаних Держприкордонслужбою.

Пункт 2-4 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ № 179 (179-2022-п) від 01 березня 2022 - застосовується з 24 лютого 2022 року\

Так, у зв`язку з внесеними змінами, один із батьків дитини самостійно вирішує питання щодо її тимчасового виїзду за межі України, якщо рішенням суду або висновком органів опіки та піклування визначено місце проживання дитини разом з ним.

В постанові Верховного Суду від 27.09.2023 у справі № 295/15287/21 визначено, що у зв`язку з внесеними змінами, один із батьків дитини самостійно вирішує питання щодо її тимчасового виїзду за межі України, якщо рішенням суду або висновком органів опіки та піклування визначено місце проживання дитини разом з ним.

15.02.2022 позивачем було надано короткостроковий дозвіл на виїзд дитини за межі України на тимчасову поїздку до Румунії, Республіки Молдови, на перебування дитини за кордоном на території даних країн будь-який час в період з 16.02.2022 по 21.03.2022 включно в супроводі відповідача.

Таким чином суд не вважає обґрунтованими посилання позивача на той факт, що дитина була відповідачкою викрадена, оскільки на це була нотаріальна згода самого позивача, що також було підтверджено ним в судовому засіданні.

Що стосується посилань на незаконні дії відповідачки щодо неповернення дитини після закінчення строку на який він надав дозвіл, до місця постійного проживання дитини до м. Києва - суд вважає дії відповідачки такими, що у повній мірі відповідають інтересам дитини, враховуючи, що під час перебування за кордоном та на момент спливу строку наданого на тимчасовий виїзд за кордон - на території міста Києва тривали військові дії, крім того на даний час військовий стан в Україні триває.

Згідно ч. 1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відбирання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.

Право піклування в контексті Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Таким чином, у суду є обґрунтовані підстави вважати, що піклування про дітей у випадку їх переміщення до України не буде здійснюватися особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках:

- якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13);

- або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12);

- або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «» частини першої статті 13).

З викладеного вище та долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що наразі дитина зацікавлена у довготривалому проживанні в Канаді, його прагнення та бажання пов`язані з довгостроковими подіями, що відбуватимуться саме за місцем проживання матері, дитина не потребує постійного перебування в Україні та окрім того, зважаючи на введений з 24 лютого 2022 року в Україні воєнний стан, а також підвищену загрозу для життя, фізичного та психологічного здоров`я дитини, на переконання суду, тимчасове перебування дитини разом з матір`ю в Канаді забезпечує якнайкращі інтереси дитини.

Відповідно до ст. 162 Сімейного кодексу України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

В Постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21 також зроблено наступний висновок: "Колегія суддів вважає, що тимчасове проживання дітей за кордоном, з огляду на військовий стан в Україні, не суперечить інтересам дітей, сприятиме розширенню їхнього світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку.

Окрім того, Верховний Суд наголошує, що першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дітей.

Також суд не вбачає обґрунтованими аргументи позивача на обмеження його права у спілкуванні з дитиною, оскільки це не знайшло свого підтвердження у судому засіданні.

Позивач має можливість з дитиною спілкуватись, знає про його стан, розвиток.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Щодо практики застосування Гаазької Конвенції 1980 року, слід зазначити, що Конвенція є інструментом задля вирішування проблем, пов`язаних з «міжнародним викраденням дітей під час внутрішніх спорів щодо питань опіки та піклування» (Redmond v. Redmond, 724 F.3d 729, 736 - 2013). Вона походить з того, що «країна звичного проживання дитини є найкращим місцем визначення питань щодо опіки та права доступу» (Whallon v. Lynn, 230 F.3d 450, 456 - 2000).

Втім, практика врахування «останнього спільного наміру батьків» не є чітко позначеною догмою, але намір, який має братися до уваги судом - це перш за все намір людини або людей, які мають право закріплювати місце проживання дитини.» (Mozes v. Mozes, 239 F. 3d 1067, 1067 - 2001).

Позивач не заперечує, що дав дозвіл на виїзд дитини на не тривалий період, але позначає, що він не давав дозволу на подальше проживання дитини в Канаді. За його думкою, це означає, що учасники справи ніколи не мали спільного наміру щодо зміни звичайного місця проживання дітей. Проте, як зазначено у справі Koch v. Koch, намір змінити звичайне місце проживання дитини не вимагає наявності домовленості щодо переміщення на постійне місце проживання дитини. Суд по справі пояснив, що «особа може ефективно залишити попереднє звичайне місце проживання без наміру прийняти нове місце проживання на більш, ніж певний обмежений час». Ймовірність того, що зміна дітьми звичайного середовища відбудеться логічним чином внаслідок тимчасового, але довготривалого (строком на один рік та більше) переміщення дітей має бути братися до уваги позивачем.

Таким чином, суд вважає, що відповідачкою прийняте рішення на даний час не повертатися на територію України спільно з сином - відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки на території України триває військовий стан, а тому не вбачає належного обґрунтування позивачем своїх позовних вимог, та у задоволенні позову суд відмовляє.

Керуючись ст. 19, 129 Конституції України, ст. ст. 150, 152, 162 СК України, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 223, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 293, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним переміщення та утримування поза межами території України малолітньої дитини і повернення дитини за її попереднім постійним місцем проживання на територію України - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 21.05.2024 року.

Суддя: Н.Г.Таран