ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2024 року

м. Харків

справа № 953/5093/20

провадження № 22ц/818/1297/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», представниця третьої особи Дорошенко М. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2023 року в складі судді Єфіменко Н. В.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що 29 квітня 2008 року між ним та Акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № 15.38-00/08-КЛ, за умовами якого відповідач зобов`язався надати йому кредит у вигляді кредитної лінії в доларах США з лімітом 100 000,00 доларів США на споживчі потреби. Банк зобов`язався зарахувати на його поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на підставі договору №098Ф/2008 від 29 квітня 2008 року, траншами кошти як кредит у доларах США, а він - повернути відповідачу суму кредиту, тобто долари США, а також сплатити проценти за користування кредитом в доларах США. У подальшому 20 лютого 2015 року та 10 лютого 2020 року сторони вносили зміни та доповнення до договору.

Вказав, що він повертав відповідачу кредит та сплачував відсотки у доларах США, що підтверджується квитанціями. Станом на 23 березня 2020 року він сплатив банку як повернення кредиту і відсотки за користування кредитом 169 796,19 доларів США, а також 156 172,09 грн.

Вважав, що кошти в розмірі 169 796,19 доларів США набуті відповідачем за його рахунок без достатньої правової підстави, оскільки законодавством України не передбачено надання фізичній особі кредиту в іноземній валюті.

Зобов`язання відповідача з надання кредиту і його зобов`язання з повернення кредиту і сплати відсотків, виражені в доларах США, є порушенням вимог закону.

Зазначив, що відповідачем порушено вимоги законодавства України, що регулює кредитно-фінансові відносини, а також готівковий оборот іноземної валюти в Україні при реалізації кредитного договору № 15.38-00/08-КЛ від 29 квітня 2008 року, результатом чого стало набуття без достатньої правової підстави 169 796,19 доларів США за його рахунок, що є порушенням його прав, тому вказані кошти підлягають поверненню йому.

Просив визнати факт набуття відповідачем 169 796,19 доларів США від нього та за його рахунок без достатньої правової підстави, зобов`язати відповідача повернути йому 169 796,19 доларів США, що були набуті від нього та за його рахунок без достатньої правової підстави, стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, суд не врахував, що умови договору про надання йому кредиту в доларах США суперечать законодавству України щодо валютного регулювання. При наданні йому споживчого кредиту шляхом зарахування доларів США на поточний рахунок порушено вимоги Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, оскільки надання саме кредиту в іноземній валюті фізичній особі на рахунок не передбачено, таке зарахування може зробити лише нерезидент і тільки за наявності у позичальника свідоцтва Національного банку України щодо залучення кредитів, позик в іноземній валюті, якого він не має. Громадяни України можуть отримувати кредити в іноземній валюті лише від нерезидентів, однак банк не є нерезидентом. Таке положення кредитного договору як оплата фінансових послуг банку в доларах США готівкою суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України. Надана банком копія виписки з його рахунку не відповідає вимогам щодо посвідчення копій документів та не містить у собі вказівку на кореспондуючий позичковому рахунок. У кредитному договорі не передбачено номеру рахунку НОМЕР_2 , з якого йому перераховані кошти, і який є рахунком для обліку кредитів. Також у виписці вказано код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що не відповідає дійсності, а є частиною його ідентифікаційного номеру, що свідчить про те, що кредит було оформлено йому не як фізичній особі. Відповідач не надав жодного фінансового документа на підтвердження перерахування йому кредиту в доларах США.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

24 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» надійшла заява про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху з тих підстав, що у клопотанні про поновлення строку його представник вказав, що копію рішення суду отримав лише 29 січня 2024 року, тоді як це не відповідає дійсності, оскільки розсилка документа в Електронному суді відбулась ще 25 вересня 2023 року. Вказане клопотання колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься лише довідка про доставку 29 вересня 2023 року тексту рішення суду від 21 вересня 2023 року на електронну пошту представника ОСОБА_1 , а не до його електронного кабінету ЄСІТС, що не є тотожним. Відомостей щодо дати отримання ним тексту рішення саме в електронному кабінеті ЄСІТС матеріали справи не містять. З розписки представника ОСОБА_1 вбачається, що копію рішення він отримав 29 січня 2024 року, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поновлення позивачу строку на апеляційне оскарження рішення суду в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

В суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної інстанції підтримав та просив її задовольнити. Акцентував увагу суду на тому, що надана банком копія виписки з його рахунку не відповідає вимогам щодо посвідчення копій документів та не містить у собі вказівку на кореспондуючий позичковому рахунок. У кредитному договорі не передбачено номеру рахунку НОМЕР_2 , з якого йому перераховані кошти, і який є рахунком для обліку кредитів. Також у виписці вказано код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що не відповідає дійсності, а є частиною його ідентифікаційного номеру, що свідчить про те, що кредит було оформлено йому не як фізичній особі. Вважав, що надані банком копії документів належним чином не завірені. При цьому надав виписку з особового рахунку з 01 січня 2004 року по 06 квітня 2020 року, копію відповіді Головного управління статистики у Харківські й області щодо надання інформації з ЄДРПОУ від 13 жовтня 2020 року щодо вилучення з ЄДРПОУ Харківської філії Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк», письмові пояснення щодо відповіді позивача та письмові пояснення щодо заяви позивача про недійсність виписок, що надані суду відповідачем, які залучені до матеріалів справи. В письмових поясненнях він ще раз підкреслив, що сам факт укладання договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті між сторонами є неправомірним, тому і всі наступні дії відповідача також є неправомірними. В поясненнях щодо заяви позивача про недійсність виписок, що надані суду відповідачем, просив зобов`язати відповідача надати суду копію виписки. Під час надання усних пояснень представник позивача надав виписку, яка така ж як надані відповідачем в суді першої інстанції виписки за його клопотанням, тому ця заява не розглядалася.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надання та повернення кредиту в іноземній валюті на час виникнення спірних правовідносин відповідало вимогам закону, тому підстав вважати сплачені позивачем кошти у рахунок погашення кредиту і сплати відсотків за користування ним безпідставно збереженими відповідачем немає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № 151 00/08-КЛ (невідновлювальна кредитна лінія), за умовами якого банк надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі згідно умов цього договору та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені цим договором (а. с. 11-18 том 1).

Пунктами 1.1. - 1.4. договору передбачено, що позичальнику встановлено ліміт кредитної лінії та валюту кредиту 100 000 доларів США з цільовим призначенням кредиту - на споживчі потреби строком кредитування до 28 квітня 2018 року (включно) та процентною ставкою 14,5% річних.

Пунктом 1.5. кредитного договору визначено поточний рахунок позичальника № 1724.840.1 в Харківській філії Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» та № 1724.980.1 в Харківській філії Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк».

Пунктами 2.1.-2.3. договору передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, погашення, плати за користування та цільового характеру використання. Зобов`язання кредитора за цим договором є відкличними. Кредит надається шляхом безготівкового перерахування траншів у валюті кредиту на поточний рахунок позичальника, зазначений в пункті 1.5. цього договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між банком та Приватною фірмою «Гомеопат» укладено іпотечний договір №15.38.00/08Д101 від 29 квітня 2008 року (а. с. 23-29 том 1).

Також 29 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено договір №098Ф/2008ТВ банківського рахунку у іноземній валюті, за умовами якого ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 в доларах США для зберігання грошей і здійснення усіх видів розрахунково-касових операцій, які не пов`язані зі здійсненням підприємницької діяльності (а. с. 19 -20 том 1).

20 лютого 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору від 29 квітня 2008 року № 15.38- 00/08-КЛ, яким викладено в новій редакції, зокрема, пункти 3.2, 3.6. кредитного договору та передбачено, що поточним рахунком позичальника є поточний рахунок № НОМЕР_4 в Публічному акціонерному товаристві «ВТБ Банк», та збільшено строк кредитування до 25 квітня 2023 року (а. с. 193-201 том 1).

Для обліку наданого кредиту позичальнику відкрито рахунок НОМЕР_2 в доларах США, з якого в подальшому відбувалось перерахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в доларах США, що підтверджується листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 жовтня 2020 року (а. с. 220 том 1).

10 лютого 2020 року Акціонерне товариство «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 до Кредитного договору № 15.38-00/08-КЛ від 29 квітня 2008 року щодо реструктуризації заборгованості (а. с. 21-22 том 1).

ОСОБА_1 надано копії квитанцій про внесення коштів на свій рахунок з метою повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом (а. с. 33-129 том 1), а також копії заяв на видачу готівки з поточного рахунку (а. с. 221-229 том 1) та копію виписки по рахунку (а. с. 230-236 том 1), які відображають надання йому кредитних коштів та погашення заборгованості.

Акціонерним товариством «ВТБ Банк» також надано виписки по рахункам ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , № НОМЕР_5 (змінений у зв`язку зі зміною автоматичної банківської системи), № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , які відображають отримання ним кредитних коштів у доларах США, а також погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним (а. с. 38-152 том 2).

Право вимоги за кредитним договором від 29 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», відступлене Товариству з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» 14 липня 2021 року (а. с. 3-11, 23-26 том 3).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи, набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі, потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 755/13075/20 (провадження № 61-12666св21), від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21).

За частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, що діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Як вбачається з приписів пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Надання кредитів у іноземній валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечило вимогам законодавства України, чинного на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 569/9760/15-ц (провадження № 61-11828св18), від 21 грудня 2023 року у справі № 754/11899/19 (провадження № 61-5004св23).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 4-465цс18), постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 761/46234/16-ц (провадження № 61-33778св18).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження 14-133цс20), від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 640/3796/18 (провадження № 61-15357св21).

Як встановлено судом, грошові кошти, які ОСОБА_1 вважає безпідставно набутими відповідачем, сплачувались ним банку в рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року та сплати процентів за користування кредитом.

Оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, укладено кредитний договір, який є чинним, недійсним не визнано, зобов`язання за яким не припинено, то сплачені на його виконання кошти набуто кредитором за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України щодо вимоги позивача повернути йому кошти, сплачені на виконання кредитного договору.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 607/3864/17 (провадження № 61-30080св18), від 24 червня 2021 року у справі № 766/8646/18 (провадження № 61-2838св21), від 09 листопада 2022 року у справі № 607/20044/20 (провадження № 61-17381св21).

Доводи ОСОБА_1 щодо безпідставності отримання банком від нього коштів через незаконність видачі кредиту в іноземній валюті, є необґрунтованими з урахуванням відсутності на час укладення договору законодавчої заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті та погодження сторонами кредитного договору саме такої валюти кредитування.

На час укладення кредитного договору від 29 квітня 2008 року банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при наданні йому споживчого кредиту шляхом зарахування доларів США на поточний рахунок порушено вимоги Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, оскільки надання саме кредиту в іноземній валюті фізичній особі на поточний рахунок не передбачено, таке зарахування може зробити лише нерезидент і тільки за наявності у позичальника свідоцтва Національного банку України щодо залучення кредитів, позик в іноземній валюті, якого він не має, судовою колегією не приймаються.

Так, відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492, яка діяла на час укладання кредитного договору, ця Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими структурними підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку (далі - банки), поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, виборчим блокам політичних партій (далі - клієнти) (пункт 1.1. Інструкції).

Отже, вищезазначена Інструкція регулює порядок відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, а не порядок надання банками кредитів, а тому посилання на її положення є необґрунтованими, і вона у даному випадку не підлягає застосуванню.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що оплата фінансових послуг банку в доларах США готівкою суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, також не можуть бути взяті до уваги, адже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що надана банком копія виписки з його рахунку не відповідає вимогам щодо посвідчення копій документів та не містить у собі вказівку на кореспондуючий позичковому рахунок, у ній вказано рахунок НОМЕР_2 , що не передбачений кредитним договором, а також у виписці вказано код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що не відповідає дійсності, а є частиною його ідентифікаційного номеру, що свідчить про те, що кредит було оформлено йому не як фізичній особі висновків суду не спростовують та не свідчать про наявність підстав для задоволення його позову. Виписка банком надана в оригіналі, а не в копії, які досліджувались в судовому засіданні, що не суперечить вимогам статті 100 ЦПК України. У ній вказано відомості про всі рахунки позичальника, а рахунок НОМЕР_2 було відкрито для обліку наданого кредиту. У виписці зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1 такий же, як вказано у кредитному договорі, та помилкове його відображення як код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців жодним чином не свідчить про недопустимість такої виписки як доказу. Надана в суді апеляційної інстанції представником позивача виписка також не спростовує правильності висновків суду. Крім того, слід зазначити, що дійсність кредитного договору ніким не оспорювалась. Інші питання, які виникали у представника позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потребували спеціальних знань у сфері іншій ніж право, однак, представник позивача клопотань щодо призначення економічної експертизи не заявив.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідач не надав жодного фінансового документа на підтвердження перерахування йому кредиту в доларах США, спростовуються матеріалами справи, а саме банківськими виписками та меморіальними валютними ордерами. До того ж, позивач визнає, що повертав кредит саме у доларах США, тобто у валюті його отримання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, він звільнений від сплати судового збору, тому підстав для перерозподілу судових витрат апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.