Провадження № 2/537/990/2024
Справа № 537/2347/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2024 року м. Кременчук

Суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту,

у с т а н о в и в:

10.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим його представником адвокатом Кононенко В.А., до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, в якому просив скасувати арешт майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Першої кременчуцької державної нотаріальної контори.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (далі Квартира). Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.06.2011 року ОСОБА_1 був визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Проте при ухваленні вироку судом не було вирішено питання щодо скасування арешту, накладеного слідчим СВ СУ УМВС України в Полтавській області Помазан Ю.В. постановою від 25.03.2011 року в ході досудового розслідування кримінальної справи №113310157 на належну йому Квартиру з метою забезпечення можливого пред`явлення у майбутньому цивільного позову, незважаючи на те, що при ухваленні вироку судом не розглядався цивільний позов, не призначалося покарання у виді конфіскації майна засудженого. На теперішній час ОСОБА_1 відбув покарання, призначене вироком суду за вчинений ним злочин. Арешт квартири, належної засудженому ОСОБА_1 перешкоджає йому вільно розпоряджатися своїм майном. А тому він звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до реєстратора Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, який виконав постанову слідчого про арешт його Квартири, за захистом своїх майнових прав, просив скасувати арешт належного йому майна.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

У справі, яка надійшла до суду, позивач ОСОБА_1 оскаржує арешт, накладений слідчим у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту необхідно керуватися правилами КПК України 1960 року.

У ст.126 КПК 1960 року встановлювався порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Так зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до п.7, п.8, п.9 ч.1 ст.324 КПК 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання: …7) чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; 8) що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна; 9) що зробити з речовими доказами, зокрема з грошима, цінностями та іншими речами, нажитими злочинним шляхом… .

За змістом ст.409 КПК 1960 року, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Наведені положення КПК 1960 року відповідають положенням п.12, п.14 ч.1 ст.368, ч.4 ст.374, п.14 ч.1 ст.537 КПК України 2012 року.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Щодо юрисдикції спору про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є учасником, а саме засудженим, кримінального провадження, в якому на його квартиру слідчим накладений арешт постановою від 25.03.2011 року за правилами КПК 1960 року, то заявлений ним в порядку цивільного судочинства позов про звільнення цієї квартири з-під арешту до відповідача Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, яка фактично реалізувала постанову слідчого у кримінальному провадженні, не має приватноправового характеру.

А тому такий позов засудженого ОСОБА_1 про звільнення належного йому майна з-під арешту, накладеного слідчим за правилами КПК 1960 року, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Питання щодо скасування арешту майна засудженого, накладеного в межах кримінального провадження, яке не було вирішено судом при ухваленні вироку, розглядається в порядку кримінального судочинства за ст.537, ст.539 КПК України.

Така позиція суду першої інстанції відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 року у справі № 643/11576/20, провадження № 61-1250св21.

Посилання позивача та його представника в позові при обґрунтуванні юрисдикції на правові позиції Верховного суду є помилковими, оскільки висловлювалися з інших правовідносин.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18, у постанові від 21.08.2019 року у справі №911/1247/18, у постанові від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року у справі 6-26цс13 висловлена правова позиція про предметну юрисдикцію спору про звільнення майна з-під арешту, коли майно належало не учаснику кримінального провадження, або коли кримінальне провадження було закрито на стадії досудового розслідування та судом не розглядалося по суті.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2-ч.5 ст.186 ЦПК України, про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді. Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі положень ст.185 ЦПК України, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту, оскільки вказаний спір не має приватноправового характеру, підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства судом, який ухвалив вирок, відповідно до ст. 537, ст.539 КПК України.

Керуючись ст.186, 258-261, 352, 353 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом позовом ОСОБА_1 до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 13.05.2024 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.