Провадження № 2/466/881/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01 березня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Настасяк Б. І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

у с т а н о в и в:

27 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просить суд ухвалити рішення, котрим визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 (а. с. 1-3).

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

Згідно викладеного у позовній заяві, ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Дана квартира належить їй на праві спільної часткової власності (1/2 частки) та третій особі по справі ОСОБА_4 (1/2 частки).

У квартирі зареєстровані донька позивача - ОСОБА_5 , колишня дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та їх спільна неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначила, що Відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4

09.09.2016 року в Шевченківському районному у м. Львові відділі ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області . Після укладення шлюбу посилалась в квартирі . 03.12.2016 року була зареєстрована в житловому приміщенні , як член сім`ї співвласника житла . ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилась донька ОСОБА_7 , яка теж

ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована в спірному житловому приміщенні.

В січні 2019 року відповідачка з дитиною переїхала проживати в м. Київ . Деякий час там проживала з ОСОБА_4 , але подружні відносини між ними не склались, що привело до розірвання їхнього шлюбу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.06.2020 року їх шлюб розірвано.

З січня 2019 року відповідач з дитиною у квартирі не проживає, житлом не цікавиться, комунальних платежів не вносить. Перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинив.

Факт не проживання в квартирі відповідача з дитиною з 2019 року підтверджується актом, складеним комісією ОСББ «Могильницького, 28» від 21.11.2023.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_2 змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та порядок подано не було.

Пояснення третіх осіб.

29 лютого 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_4 , аналогічні викладеній позовній заяві, у котрих ОСОБА_4 підтвердив викладені позивачем обставини, не заперечив щодо позовних вимог ОСОБА_2 , так як відповідач ОСОБА_3 є бувшим членом його сім`ї і без поважних причин більше одного року не користується житлом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житлом - квартири АДРЕСА_1 . Просив розгляд справи проводити у його відсутності (а. с. 30-31).

Третьою особою ОСОБА_5 пояснень щодо позову суду не надано.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2023 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 20).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 28).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2024 року постановлено проводити заочний розгляд справи (а. с. 36).

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Літовченко Л. Р. позовні вимоги підтримала, посилаюсь на підстави та мотиви, викладеній у позовній заяві, просила позов задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується відповідним оголошенням про її виклик, яке розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, а також від неї не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за її відсутності.

У судове засідання треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з`явилися.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами наступне.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_2 (1/2 частки) та третій особі ОСОБА_4 (1/2 частки) (а. с. 9,10).

Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 143767, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 4 особи: позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідач), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та донька відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 розірвано (а. с. 18).

Згідно акту від 21.11.2023, затвердженого головою ОСББ «Могильницького, 28», встановлено, що під час обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не проживають з 2019 року: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Із матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою рф та місце перебування її невідоме (а. с. 14, 15).

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи, відповідач не знялася з реєстрації, а тому у разі будь-яких обмежень у здійснені права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користування власністю.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Нормою ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник вправі вимагати усунення перешкод, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відомості про зняття з реєстрації вносяться до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст. 7 вищевказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, встановлено, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_3 з 2019 року не проживає без поважних причин у квартирі АДРЕСА_1 та не несе витрат на її утримання.

Оскільки квартира перебуває у приватній спільній частковій власності позивача ОСОБА_2 та її сина третьої особи ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_3 проживала у квартирі як член сім`ї, між вказаними особами виникли відносини щодо користування спірним житлом, що регулюється нормами ст.62 ЖК України, враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, суд приходить висновку про наявність підстав про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житлом, на підтвердження ст.71 ЖК.

Щодо позовних вимог щодо втрати права користування жилим приміщенням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то суд зазначає наступне.

На даний час та на момент реєстрації у спірному житлі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, отже, не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такими, що втратила право користування зазначеним житлом.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Тому, враховуючи вищевказаний висновок та вимоги ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», з метою захисту права неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житло, позовні вимоги щодо визнання її такою що втратила право на користування житлом задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути половину суми сплаченого судового збору у розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 263-265, 268, 280-283, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП суду невідомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 березня 2024 року.

Суддя П. Т. Едер