Справа № 344/6476/24
Провадження № 22-ц/4808/702/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

учасники справи

заявник Комунальне некомерційне підприємство «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради

зацікавлена особа ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Антоняка Т.М., присяжних Ісаєвої О.В., Юзифишина Г.М.

за заявою Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний заклад,

в с т а н о в и в:

05 квітня 2024 року Комунальне некомерційне підприємство «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради (далі - КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я») звернулося до суду з заявою про примусову госпіталізацію на лікування ОСОБА_1 , 1990 року народження, до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я».

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 була госпіталізована 04 квітня 2024 року до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я». Направлення на госпіталізацію було видане лікарем БШМД, який після її особистого огляду ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який зумовлює її небезпеку для оточуючих, суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Підставою для висновку про необхідність її лікування є відомості про стан громадянки ОСОБА_1 , що надійшли від її сестри ОСОБА_3 , яка проживає за тією ж адресою.

ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром ПОКЦПЗ ОСОБА_4 у приймальному відділенні о 19:55 год 04 квітня 2024 року та підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів ПОКЦПЗ у складі: ОСОБА_5 в.о. зав. Відділенням №1, ОСОБА_6 лікар-психіатр відділення № НОМЕР_1 , яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію та лікування згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» тільки в умовах стаціонару.

Згода громадянина ОСОБА_1 на лікування відсутня.

У зв`язку з викладеним заявник просив суд винести рішення про примусову госпіталізацію та лікування громадянки ОСОБА_1 у психіатричному закладі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року заяву задоволено.

Суд вирішив госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 , в примусовому порядку в психіатричний заклад КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради для проведення необхідного для її стану лікування.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви КНП ««Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що 05.04.2024 року лікар-психіатр КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради ОСОБА_6 подав заяву про примусову госпіталізацію мотивуючи це тим, що скаржниця страждає важким психічним розладом, який зумовлює її небезпеку для оточуючих та самої себе. Заява обґрунтована лише свідченням сестри та матері, однак без встановлення факту небезпеки для оточуючих та/або для самої себе. Доказів, які б підтверджували небезпеку для самої себе та оточуючих до заяви лікаря-психіатра не додано.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», щодо того, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

До заяви в якості доказів, долучено висновок комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару від 05.04.2024 року, де ОСОБА_1 встановлено діагноз: шизоафективний розлад, змішаний тип, параноїдальний синдром. Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення реального наміру вчинити скаржником дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що вона не спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів від 05.04.2024 року, тоді як, сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію скаржника до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності скаржниці та жодні докази на підтвердження вчинення нею протиправних цій щодо себе чи будь-якої іншої особи у справі відсутні та належна правова оцінка ним у рішенні суду не надана.

Скаржниця посилається на те, що без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу.

Свідчення матері скаржниці, до яких не надано жодних доказів, містять загальні фрази про дратівливість, сімейний конфлікт та зміну настрою.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи в розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Згідно з практикою Європейського суду з Прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні;обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представники КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для примусової госпіталізації джля лікування ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.05.2024 року була госпіталізована до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» за направленням лікаря БШМД.

Згідно запису лікаря приймайльного відділення від 04 квітня 2024 року , ОСОБА_1 поступає на лікування у зв`язку з погіршенням стану, потребує лікування в умовах стаціонару у примусовому порядку, у зв`язку з психічним станом, який несе пряму загрозу життю інших.

05 квітня 2024 року ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів.

Відповідно до комісійного висновку лікарів-психіатрів ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) від 05.04.2024 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз: шизоафективний розлад, змішаний тип, параноїдний синдром та зазначено, що остання потребує примусової госпіталізації та лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки страждає важким психічним захворюванням, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, її стан становить загрозу для оточуючих, в разі не надання їй кваліфікованої медичної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану її здоров`я.

До заяви додано заяву ОСОБА_7 , яка адресована КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я», в якій просить госпіталізувати ОСОБА_1 , яка прийшла до неї додому погрожувала помстою та розбила каменем стіл, у звязу з чим викликала поліцію та швидку допомогу.

Свідок ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 подзвонила її племінниця ОСОБА_9 і сказала, що ОСОБА_10 прибула до будинку і розбила стіл. Півбудинку належить їй, пів будинку належить ОСОБА_3 їй говорила, що вона поїде до будинку, вона зайшла у свою кімнату і розбила наш стіл. При супроводі до лікаря 04 квітня її не було. ЇЇ донька агресії не проявляє, однак не усвідомлює потребу в лікуванні.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до частини першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заяву лікаря-психіатра ОСОБА_6 про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», про те, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

Зі змісту заяви з якою лікар звернувся до суду вбачається, що підставою для висновку про необхідність лікування ОСОБА_1 є відомості про її стан, що надійшли від її сестри ОСОБА_3 , яка проживає за тією ж адресою, що і ОСОБА_1 , на підставі цих відомостей ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром ПОКЦПЗ ОСОБА_4 у приймальному відділенні 0 19-55 год 04 квітня 2024 року, яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

Із запису лікаря приймального відділення від 04.02.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 поступила у відділення у супроводі працівника поліції та матері. « Зі слів сестри … вона приїхала в її будинок, була агресивна і почала все бити в хаті, погрожувала, розказувала, що всі їй ворожать».

Із висновку комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару ОСОБА_1 вбачається, що 1-й раз перебувала в ПОКЦПЗ з 07.06.2022 року по 09.06.2022 рік з д-м: гострий, переважно маячний, психотичний розлад, параноїдний синдром. Лікування: не отримувала. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 09.06.22 року, в примусовому стаціонарному лікуванні в психіатричному закладі відмовлено, пацієнтка самостійно поїхала додому з зали суду.

Знаходилась на лікуванні в ОПКЛ №1 21.02.2023 по 05.04.2023 з д-м: гострий, поліморфний психотичний розлад, з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром;

2-й раз перебувала в ПОКЦПЗ з 07.03.2024 по 08.03.2024 з д-м: Шизоафективний розлад, змішаний тип, афективно-параноїдний синдром, лікування не отримувалавання. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 08.03.2024 року в примусовому стаціонарному лікуванні в психіатричному закладі відмовлено, пацієнтка самостійно поїхала додому з зали суду.

3-й останній раз перебувала в ПОКЦПЗ 30.03.2024 по 02.04.2024 з д-м: Шизоафективний розлад, змішаний тип, афективно-параноїдний синдром. Лікування: не отримувала. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 02.04.2024, в примусовому стаціонарному лікуванні в психіатричному закладі відмовлено.

04.04.2024 поїхала в будинок, де мешкає сестра, була агресивна, поламала стіл каменем, погрожувала сестрі. Було викликано БШМД та доставлено в ПОКЦПЗ.

Звертаючись до суду із заявою, лікар заяву обгрунтовував тим, що ОСОБА_1 потребує примусової госпіталізасії оскільки у неї тяжкий психічний розлад, що зумовлює її небезпеку для оточуючих, суттєву шкоду її здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якущо особі не буде надана психіатрична допомога.

Між тим, відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підставою для госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тобто така підстава для примусової госпіталізації, яка зазначена у заяві, а саме : «суттєву шкоду її здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога» у розумінні ст.14 вказаного вище Закону не є підставою для примусової госпіталізації.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі №554/9039/22 зазначено, що у статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Суд не звернув уваги на те, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин того, що ОСОБА_1 становить небезпеку для оточуючих і, що остання неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Жодного доказу на підтвердження таких подій, що мали місце 04 квітня 2024 року матеріали справи не містять.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване на запису лікаря приймального відділення від 04 квітня 2024 року, висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради від 05 квітня 2024 року , заяви ОСОБА_3 на імя директора КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я».

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 зверталася із заявою щодо вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій стосовно неї до правоохоронних органів. На що суд першої інстанції не звернув уваги.

Колегія суддів вважає, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення нею протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи. Заява ОСОБА_3 на імя директора КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» не може слугувати належним доказом неправомірної поведінки ОСОБА_1 та не свідчить про загрозу заявниці. Побутова сварка не може бути підставою для примусової госпіталізації в медичний заклад.

Колегія суддів зазначає, що без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи.

Матеріали справи не містять, що до ОСОБА_1 застосовувалися менш сурові заходи для лікування.

Крім того, прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку, не можуть вважатися заяви та повідомлення в правоохоронні органи щодо тих чи інших обставин, які можуть трактуватися заінтересованою особою на власний розсуд. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Проте, такі рішення щодо ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Так само матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Висновок комісії не містить висновків щодо неможливості ОСОБА_1 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Також, колегія суддів враховує і той факт, що на даний час ОСОБА_1 рішенням суду обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалася.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Отже, відсутні ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували її примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що 18 квітня 2024 року ОСОБА_8 було виписано із медичного закладу. Між тим скаржниця і її адвокат від апеляційної скарги не відмовилися, тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію та лікування ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний заклад відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді В.М. Барков

В.А. Девляшевський.