КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9310/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/12571/23

13 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до житлового приміщення,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до житлового приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 , в якій їй на праві приватної власності належить 19/100 частини квартири (одна кімната) на підставі договору дарування від 06.09.2006 року за реєстровим № 1242. У вищевказаній квартирі позивач зареєстрована з 12 жовтня 2006 року по теперішній час, фактично проживала у цій квартирі з жовтня 2006 року і до квітня 2021 року. Іншого житла для постійного проживання, крім вищевказаного, вона не має.

Співвласниками іншої частини вказаної квартири, а саме- 81/100 частини вказаної квартири у рівних долях є: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (до зміни прізвища - ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 (син ОСОБА_1 ) та ОСОБА_7 (до зміни прізвища - ОСОБА_8 , донька ОСОБА_1 ). З числа співвласників 81/100 частини вказаної квартири фактично проживали і проживають у цій квартирі станом на початок 2021 року і до цього часу лише 2 (дві) особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (до зміни прізвища - ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 ).

Зазначала, що відповідачі в квітні 2021 року, без будь-яких законних підстав та погодження з нею, замінили замки у вхідних дверях вказаної квартири і вона потрапити до вказаного житлового приміщення не має можливості. Нові ключі від квартири вона від відповідачів не отримувала, при цьому будь-які усні та письмові прохання щодо відновлення їй доступу до квартири після квітня 2021 року і до цього часу відповідачі також ігнорують.

Внаслідок вказаних дій відповідачів вона з квітня 2021 року фактично опинилася «на вулиці» і відновити своє право на проживання у власній квартирі до цього часу не має можливості.

У зв`язку з вказаними незаконними діями з боку відповідачів протягом 2021-2023 років вона неодноразово зверталася з письмовими заявами та викликами до органів поліції, але до цього часу вселитися у вказане житлове приміщення та відновити своє право користування ним не має можливості. Для врегулювання ситуації зверталась також до правоохоронних органів, втім урегулювати ситуацію не вдалось.

Посилаючись на те, що відповідачами створені їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що належить їй на праві власності, та порушується її право користування своєю власністю, позивач ОСОБА_4 а просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю та вселити її, ОСОБА_2 , у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до житлового приміщення, задоволено.

Усунутоперешкоди у користуванні власністю та вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з такм рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 рокута ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необгрунтованим, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, викладені у рішенні висновки суду перешої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим судом доказам. Рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права; без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №522/4183/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 761/5115/17.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодного доказу здійснення відповідачами заміни замків в квартирі АДРЕСА_1 та вчинення ними перешкод позивачці у користуванні її майном.

Суд в оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку про встановлення факту вчинення відповідачами перешкодпозивачціу користуванні житлом тапро наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення позивачки в квартиру.

Сторона відповідача вважає, що позивач невірно обрала спосіб захисту у даній справі і,звертаючись до суду, просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення в квартиру, при тому, що позивач вселена і проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Тобто, повторне вселення позивачки до її власності не виявляється за можливе, оскільки вона вже зареєстрована по даній адресі, що встановлено судом на підставі наданмх доказів.

Більше того, позивач не конкретизувала в позові, вчинити які саме дії (передати ключі від вхідних дверей квартири) або утриматись від вчинення яких саме дій суд має зобов`язати відповідачів.

Зазначає, що позивачка не просила у позовних вимогах відповідачів передати їй ключі від вхідних дверей квартири №207 , оскільки ключі від квартири у позивачки є, що узгоджується з письмовою відмовою позивачки від отриимання ключів у поясненнях (т.1 а.с.43 абз.3), при тому, що у листі-вимозі позивач вимагала надати їй саме дублікати ключів від дверей.

Вважає, що позовні вимоги про вселення позивача до усієї квартири АДРЕСА_1 , а не до 19/100 частини цієї вартири, які є її власністю відповідно до правовстановлюючого документу, порушують право приватної власності відповідачів на вказану квартиру.

Посилання суду першої інстанції в рішенні на відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції від 05.12.2023 року №30-ЗУ/125/50/01-2023 щодо надання інформації про звернення позивача за період з 2021 по 2023 рік до управлінняє безпідставним, оскільки у даній відповіді зазначено лише щодо звернення позивача на спецлінію «102» 20.04.2021 року, 29.07.2022 року та 13.03.2023 року.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення правопорушення, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, а тому ці звернення позивача не є доказом вчинення їй відповідачами перешкод у користуванні її часткою квартири.

На відео, долученому позивачем, що міститься на а.с. 25, такожвідсутні фактиперешкоджання відповідачами у проживанні позивачки в квартирі АДРЕСА_1 .

Суд проігнорувавту обставину, що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження вини відповідачів.

Також, є протиріччя тверджень позивача про те, щопісля квітня 2021 рокувона вже не мала доступу до квартири та жодного разу не спілкувалася з відповідачами, в той час, як сама позивачка у поясненнях (т.1 а.с. 44 абз.1-7) вказує, що між нею та відповідачами у Дніпровському районному суді м. Києва розглядалися цивільні справи, де сторонам постійно доводилося спілкуватися і позивач жодного разу не повідомляла ні відповідачів, ні суд про те, що не має доступу чи не може відкрити своїми ключами квартиру, а навпаки, подавала до суду заяви щоб судову кореспонденцію їй надсилали на адресу її проживання, а саме на адресу: АДРЕСА_2 .

Такі протиріччя містяться і у поданих позивачкою заявахдо правоохоронних органів, оскільки по заяві ОСОБА_2 було проведено перевіркута встановлено, що підстав внесення відомостей до ЄРДР недостатньо» (а.с. 15).

Більше того, позивач надала до суду електронний доказ DVD-R диск (т.І а.с.25) на якому вона демонструє, що не може своїми ключами відкрити замки на дверях тамбуру, які ведуть до двох квартир №206 и №207 , при цьому, не натискає кнопку дзвінка до квартири №206 - до сусідів.

Позивач не обґрунтувала, на якій підставі позов подано лише до вдповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , тоді як є ще два св-піввласника квартири, які не залучені до участі у справі.

При цьому, суд не встановив у позивача чи зверталася вона до інших співвласників квартири АДРЕСА_1 з метою отримання від них дублікатів ключів від вхідних дверейквартири, а якщо не зверталася, то чому не зверталась.

Суд проігнорував надані відповідачами докази їх перебування за межами території України в той первіод, коли позивач відправляла їм листи-вимоги, складала акт, записувала відео та подавала позов.

Суд не навів мотивів відхилення долучених до справи доказів, зокрема, копію 1 та 6 сторінки загранпаспортів відповідачів.

Позивач, стверджуючи про те, що саме відповідач ОСОБА_3 змінив замки вхіднимх дверей квартири, в той час, як дане твердження спростовано доказами з яких вбачається, що відповідач був відсутній на території України з липня 2022 року, а ще раніше був відсутній на території України з вересня 2021 року по лютий 2022 року.

Суд не навів мотивів відхилення аргументів відповідачів про те, що свідки, які були допитані за клопотанням позивачки, не тільки не підтвердили обставини, на які посилалась позивачка під час звернення до суду з цим позовом, так ще й зазначили, що ніколи не бачили відповідачів й не були свідками здійснення ними перешкод позивачці, а будучи присутніми при відкриванні позивачем вхідних дверей, не змогли пояснити чи використовувались позивачкою ключі саме від цієї квартири.

Та обставина, що нібито сусідка по площадці відкривала двері й бачила події, зазначені позивачкою, мала бути підтверджена саме сусідкою по площадці, яку позивач не пропонувала допитати в судовому засіданні в якості свідка.

Суд не врахував той факт, що позивач ОСОБА_2 04жовтня 2023 року відмовилася письмово (т.1 а.с. 43) від отримання дублікатів ключів від вхідних дверей до вищевказаної квартири №207 , які були запропоновані відповідачами письмово у запереченні від 27.09.2023 року (т.1 а.с.36) та у відзиві на позов, чим підтвердила, що між сторонами відсутній спір щодо користування позивачкою майном, а даний позов є безпідставним.

Суд не навів мотивів відхилення та не надав жодної оцінки доводам відповідачів, зазначених у відзиві на позовну заяву та долученим в додатках доказам, зокрема, про те, що позивач мала безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_1 та проживала постійно в ній і в 2021, і в 2022, і в 2023 роках, що підтверджується копією заяви ОСОБА_2 від 03.08.2022 року у справі №755/4774/22 в якій ОСОБА_2 вказує, що її адреса проживання АДРЕСА_2 .

Додатковим доказом безперешкодного доступу позивачки до вищевказаної квартири №207 та проживання ОСОБА_2 в ній є обставина, встановлена рішенням суду, що «у період спірних правовідносин сторін ОСОБА_2 було сплачено рахунки-квитанції за електроенергію з 01.01.2021 року по 01.01.2024 року...», тобто, позивач проживає в даній квартирі, користується послугамита сплачує їх вартість.

Отже, позивач з 2005 року і по теперішній час проживає у квартирі №207 й має до неї безперешкодний доступ. Якщо позивач не приходила до квартири АДРЕСА_1 , то не через перешкоди відповідачів, а по власному бажанню.

Суд в оскаржуваному рішенні встановив обставину, що позивач не має у власності чи користуванні іншого житла в м.Києві, крім як 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки низкою судових рішень встановлено обставини проживання позивачки ОСОБА_2 по АДРЕСА_6 , в тому числі, ухвалами від 04.07.2022 року та 08.07.2022 року по справі №755/4774/22.

На переконання сторони відповідача, з викладених позовних вимог та наданих позивачкою доказів вбачається, що її права відповідачами жодним чином не порушувались, а даний позов позивачки є завідомо безпідставним та поданий штучно.

У подібних правовідносинах та обставинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2019року у справі № 761/5115/17 постановила відмовити позивачу у задоволені позову до осіб, які не чинили позивачу перешкод у користуванні майном та відсутні докази, які б доводили зворотнє.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про обґрунтованість позову та про його задоволення.

При цьому, суд не конкретизував, вчинити які саме дії (передати ключі, тощо) або утриматись від вчинення яких саме дій (не перешкоджати у доступі до квартири, тощо) суд зобов`язує відповідачів.

В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права зазначає, що 12 лютого 2024 року суд, в порушення вимог ч.ч. 2, 8-9 статті 83 ЦПК України, взяв до уваги й прийняв до розгляду електронний доказ, а саме: DVD-R диск (події, що відбувалися 21.07.2022 року ), що міститься на аркуші справи 122, й подано позивачем з порушенням встановленого порядку та, який потрібно повернути позивачу.

Суд першої інстанції помилково розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу №755/12571/23, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

В ухвалі від 08вересня 2023 року суд не зазначив про незначну складність справи, тим більше, що позивач разом із позовною заявою подала заяву від 18 серпня 2023 року про виклик до суду двох свідків (т.1 а.с.б).

При винесенні ухвали від 02жовтня 2023 року про залишення без задоволення заяви відповідачів із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не врахував положення ч.3 ст.274 ЦПК України й упереджено прийняв вимогу позивача щодо розгляду справи у спрощеному порядку.

Вищевказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскільки суд неповно та невсебічно розглянув справу, не встановив обставин, на які посилалися відповідачі, та помилково визнав встановленими обставини, які є недоведеними.

В даній апеляційній скарзі відповідач зазначає свої заперечення на необґрунтовану відмову суду першої інстанції у прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , яка має спільний предмет доказування та взаємопов`язана з первісним позовом та є відповіддю апелянта на нього.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2зазначила, що вона не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 лютого 2024 року у справі № 755/12571/23 законним та обгрунтованим.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції на підставі досліджених матеріалів справи цілком обгрунтовано установив, що їй чиняться відповідачами перешкоди у користуванні житловим приміщенням, у якому їй належить відповідна частка, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, при цьому доказів на підтвердження зворотнього відповідачами у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надано, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду повністю узгоджуються з усталеною судовою практикою Верховного Суду щодо доказування у справах про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення і, зокрема, застосування норм статті 391 ЦК України - постанова Верховного Суду від 13.02.2023 року, справа № 334/7307/20.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17 є безпідставним, оскільки правові висновки названої постанови лише підтверджують обгрунтованість оскаржуваного відповідачем рішення суду, оскільки Верховний Суд зазначив, зокрема, що «у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає» і фактичні обставини названої цивільної справи і предмет позову є різними порівняно зі справою № 755/12571/23.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідачки в частині незаконного прийняття судом доказів, наданих позивачкою після подання нею позовної заяви до суду, щодо невірно обраного способу захисту та порушення її права власності, позивач зазначає, що вона подаладо суду 07 грудня 2023 року клопотання про долучення доказів від 30 листопада 2023 року, в якому, в додатку до вказаного клопотання долучила, зокрема, електронний доказ (диск з відеозаписом подій, які відбулися 21 липня 2022 року та 29 липня 2022 року), а також докази надсилання цього клопотання разом з додатками відповідачам по справі.

З додатку № 3 до названого клопотання вбачається, що відповідно до накладної Укрпошти за № 973 та опису вкладення до цінного листа від 30 листопада 2023 року, позивачем завчасно було надіслано відповідачу вказане клопотання про долучення доказів, разом з прикладеними до нього доказами.

При цьому, у названому клопотанні позивач навів поважні причини ненадання вказаних доказів разом з позовною заявою і за результатами розгляду клопотання у судовому засіданні 07 грудня 2023 року суд обгрунтовано його задовольнив і долучив до матеріалів справи вказаний доказ.

Отже, посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм ст.83 ЦПК України є безпідставним.

Безпідставним вважає також посилання відповідача в апеляційній скарзі на невірно обраний позивачем спосіб захисту, оскільки вказані твердження суперечать вимогам статті 16 ЦК України щодо способів захисту порушеного права, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення та частині 2 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при цьому, відповідно до вказаної норми ЦПК України «у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

Одночасно, не є заснованими на законі твердження відповідача про те, що позивач не може вселитися у всю квартируз тих підстав, що це порушує приватну власність відповідача. Позивач та відповідачі не мають до цього часу узгодженого відповідно до закону порядку користування спільною частковою власністю згідно статті 358 ЦК України і тому позивачка має право користуватися не тільки частиною житлової площі, яка відповідає її частці власності, але і місцями загального користування (коридор, кухня, туалет, ванна кімната) і,відповідно, має законне право вимагати в суді вселення саме у квартиру, де вона має не тільки частку власності, але і зареєстроване місце проживання.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідачки в частині необхідності прийняття її зустрічного позову та необхідності розгляду справи за правилами загального позовного провадження, позивач вказує, що ухвалою Дніпровського районного суду від 07 грудня 2023 року суд обгрунтував відмову у задоволенні вказаної заяви відповідача.

Крім того, безпідставними є також твердження відповідача, що суд помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачка в ході розгляду даної справи мала всі процесуальні можливості для обгрунтування власних заперечень та надання відповідних доказів і тому її твердження, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін призвів до неправильного вирішення справи, спростовуються матеріалами справи та названими нормами ЦПК України в частині рівних можливостей для учасників справи для обгрунтування власної позиції, як у загальному,так і в спрощеному позовному провадженні.

Відповідачка у апеляційній скарзі також, як на підставу своїх заперечень,посилається на відсутність відповідача ОСОБА_3 в Україні з квітня 2022 року внаслідок можливого його виїзду за кордон, а також на тимчасове знаходження за кордоном іншого відповідача ОСОБА_1 в квітні 2023 року і,відповідно, їх можливу відсутність при здійсненні позивачем дій щодо відновлення свого права на проживання у вищевказаній квартирі у 2022-2023 році.

Позивачка вказані твердження відповідачів вважаєбезпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази перебування відповідачів за кордоном, зокрема, країна перебування, період перебування в ній та підстави такого перебування. По-друге, можливе знаходження відповідача ОСОБА_3 за кордоном у квітні 2022 року, а також можливий тимчасовий виїзд за кордон іншого відповідача ОСОБА_1 в квітні 2023 року, не є обставиною, яка дає право відповідачам перешкоджати позивачу у користуванні своєю власністю з квітня 2021 року і до сьогоднішнього дня, так як і обставина можливої тимчасової відсутності відповідачів вдома під час виклику позивачкою працівників поліції, складанні листів-вимог до відповідачів та вчинення інших дій щодо захисту свого права власності, не звільняє відповідачів від відповідальності за перешкоджання у здійсненні позивачкою права користування своїм майном, яке підлягає захисту відповідно до ст.391 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в частині неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, позивач вважає їх помилковими, оскільки вказані відповідачем постанови Верховного Суду, по-перше, постановлені за різних фактичних обставин справи і різних правовідносин і, по-друге, жодним чином не свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга відповідача також містить інші аргументи, які, на переконання позивача, зведені до спростування обґрунтованості вимог та наданих позивачем доказів і містять ознаки зловживання процесуальними правами та намаганням ввести в оману суд апеляційної інстанції.

На спростування вказаних доводів позивачка зазначає, що у зв`язку з неможливістю проживати у квартирі з квітня 2021 року з вини відповідачів вона з лютого 2022 року перестала оплачувати електроенергію, яку не споживає.

У письмових запереченнях проти розгляду справи у спрощеному провадженні від 27.09.2022року відповідачі не пропонували позивачці надати дублікати ключів, а лише вказували на те, що якщо позивачка втратила свої ключі і у зв`язку з цим не може потрапити до своєї власності за адресою АДРЕСА_2 , то достатньо про це сказати по відомим позивачу телефонам відповідачів.

Також безпідставними є посилання відповідача на незаконне ігнорування судом факту, що у квартирі є, крім відповідачів, ще інші співвласники - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних долях.

Позивачка у позовній заяві обгрунтувала позовні вимоги саме до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 станом на початок 2021 року і на час подальших спірних відносин не були зареєстровані і фактично не проживали у названій квартирі і це підтверджено відповідними доказами в матеріалах справи, а тому іншіспіввласники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ніяким чином не порушували права позивачки і, відповідно, ні у позивачки, ні у суду не було підстав їх залучати до участі в справі.

Законним є висновок суду першої інстанції в частині встановлення тієї обставини, що позивачка не має у власності чи користуванні іншого житла, крім 19/100 частин вищевказаної квартири, і посилання відповідачки на ніби-то встановлені судовими рішеннями обставини наявності у користуванні позивачки іншого житла за адресою АДРЕСА_6 спростовуються дослідженими матеріалами справи, відповідно до яких суд встановив що за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА № 97700789 від 16.08.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

Звертає увагу суду на те, що в тексті апеляційної скарги відповідачка, крім намагання будь-яким чином не допустити повернення позивачки до проживання у власному житлі, в тому числі, шляхом введення в оману суду щодо численних обставин справи, також відверто зловживає процесуальними правами, ображаючи та поширюючи недостовірну інформацію щодо позивачки та її представників.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Зімін Сергій Валентинович проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з?явились, про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлені, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.09.2006 року між ОСОБА_12 ( дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1242.

Згідно п.п. 1, 2 вказаного договору дарування частини квартири, дарувальник за цим договором передала безоплатно майно, яким є 19/100 (дев`ятнадцять сотих) частина квартири, у власність обдаровуваній.

19/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта за № 324190352 від 27.02.2023 року, 19/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59022456 від 30.06.2021 16:02:31, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ належить ОСОБА_2.

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА № 97700789 від 16.08.2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

З свідоцтва про право власності на житло Дарницького вагоноремонтного заводу від 21.01.1997 року вбачається, що 81/100 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , також належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 в рівних долях.

Згідно довідки Комунального концерну «Центр Комунального сервісу» Дніпровського району, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .

11.05.2021 року ОСОБА_4 звернулась до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції з заявою, у якій вказала, що позбавлена можливості потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_3 , починаючи з квітня 2021 року власноручно поміняв замки в квартирі, чим перешкоджає їй доступу до квартири.

За даним фактом відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 356 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000557 від 20.04.2023 року.

07.04.2023 року, 19.05.2023 року ОСОБА_4 направляла відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_1 досудові листи-вимоги щодо надання можливості користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно наданої до суду інформації від ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» по особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 01.01.2021 року по 01.01.2024 року Лесніковою Тамарою Олексіївною було сплачено рахунки-квитанції за електроенергію на суму 1403,46 грн.

З відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції від 05.12.2023 року № 30-ЗУ/125/50/01-2023 щодо надання інформації про звернення ОСОБА_2 , за період з 2021 по 2023 рік, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не пускають ОСОБА_2 до квартири. Також, повідомлено, що у період часу, вказаного у запиті, є інформація про реєстрацію звернень на спецлінію «102» із змістом зазначеним у запиті за наступними номерами: № 25401 від 20.04.2021 року, № 37677 від 29.07.2022 року, № 10448 від 13.03.2023 року.

З оглянутого у судовому засіданні електронного доказу, а саме: DVD-R диску, що міститься на аркуші справи 25, судом встановлено, що 11.07.2023року ОСОБА_4 не змогла потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Двері до тамбуру, де знаходиться квартира зачинені, ключі не підходять до замків. На дзвінок у двері ніхто не відчиняє.

З оглянутого у судовому засіданні електронного доказу, а саме: DVD-R диску, що міститься на аркуші справи 122 судом встановлено, що 21.07.2022 року ОСОБА_4 не змогла потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Двері до квартири зачинені, ключі не підходять до замків. На дзвінок у двері ніхто не відчиняє.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що позивачці ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, у якому останній належить 19/100 частина, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, при цьому доказів на підтвердження зворотнього відповідачами у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надано, отже, наявні підстави для усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення позивачки до вказаної квартири.

Судом встановлено також, що позивачка протягом тривалого часу постійно проживала у спірному житловому приміщенні, не має у власності чи користуванні іншого житла, а відповідачами чиняться їй перешкоди у користуванні житлом, посилаючись на наявність іншого житлового приміщення, що не підтверджено відповідними доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимогОСОБА_2 з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року, відповідає.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Колегія суддів зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Вказану частину квартири ОСОБА_4 набула у порядку встановленому законом, а відтак, набула охоронюване законом право на мирне володіння та користування майном.

В свою чергу, на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 належить 81/100 частин вказаної квартири.

Спір між сторонами даної справи, які є співвласниками квартири, виник щодо наявності/відсутності перешкод у ОСОБА_2 щодо користування квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у позивача правомірно виникло право власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач зареєстрована у вказаній квартирі на даний час, сплачує комунальні послуги за постачання електроенергії в спірну квартиру, а відтак має право користування вказаним житловим приміщенням.

Доказів того, що позивач іншим житлом матеріали справи не містять.

Наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується факт перешкоджання відповідачами позивачці, як власнику 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , у користуванні цим житловим приміщенням, зокрема, шляхом зміни замка вхідних дверей, що є порушенням статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд першої інстанції правомірно взяв до уваги, що позивач неодноразово у позасудовому порядку, враховуючи неприязні стосунки між сторонами спору, вчиняла дії щодо врегулювання конфлікту з приводу користування або розпорядження спірною квартирою, які не принесли результату.

Таким чином, оскільки позивачка, як співвласник квартири, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, то вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом подання позову про усунеення перешкоду користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги у визначений судом спосіб, суд першої інстанції врахував баланс інтересів співвласників спірної квартири.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою обрано не ефективний спосіб захисту порушених прав, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Частиною першоюстатті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 2 ст. 5 ЦПК Україниу випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі№ 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом її вселення до житлового приміщення є належним способом захисту її прав та законних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано доказів, які свідчать про перешкоджання відповідачами її доступу до спірної квартири, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому, згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз.1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 , тобто, матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що позивачка фактично на даний час у спірній квартирі не проживає, так як не має можливості потрапити до неї через зміну вхідних замків в дверях та, враховуючи, що відповідачі заперечували проти задоволення позову, що, у свою чергу, також свідчить про те, що вони чинять позивачці перешкоди у користуванні житлом, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, не грунтуються на вимогах процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами першою - другою статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Дніпровський районний суд міста Києва постановив ухвалу від 08.08.2023 року про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

27.09.2023 року відповідачми ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були подані до суду першої інстанції заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

02.10.2023 року Дніпровський районний суд міста Києвапостановив ухвалу про розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення, проводити за правилами спрощеного позовного провадження, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Апелянт не довів, як і не зазначив, яким саме чином суд 1-ї інстанції позбавив його можливості подати всі належні та допустимі докази і пояснення, адже відповідачі мали право знайомитися з матеріалами справи, подавати або витребувати документи, які, як вони вважали, можуть вплинути на вирішення спору по суті та прийняття законного судового рішення.

Крім того, реалізація стороною її процесуальних прав у судовому процесі не пов`язана з порядком розгляду справи та жодним чином не звужує можливості щодо їх використання відповідно до принципів цивільного судочинства, а залежить лише від суб`єктивного бажання сторони щодо реалізації таких прав.

Оскільки складність судової справи є суб`єктивною підставою віднесення справи до категорії малозначних, яку суд оцінює під час розгляду відповідної справи, а незгода із рішенням суду першої інстанції не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для відповідачів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення як в порядку спрощеного провадження так і в порядку загального позовного провадження, так як настання таких наслідків у випадку ухвалення судового рішення не на користь відповідачів є звичайним передбачуваним процесом.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт був позбавлений можливості надати суду докази на спростування позиції позивача є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем суду апеляційної інстанції не надано жодного належного та допустимого доказу, який би беззаперечно спростовував позицію позивача по даній справі та, як наслідок, свідчив би про незаконність чи необґрунтованість рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання відповідача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Головуючий Судді: