Справа № 523/8093/24
Провадження №2/523/4031/24
У Х В А Л А

"20" травня 2024 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Далеко К.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі судді Федулеєвої Юлії Олександрівни про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Держави України в особі ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю суду, якою просить:

-стягнути з держави України в особі ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду у розмірі 6 766,78 грн., на відшкодування майна, на яке незаконно накладено арешт.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що в ході кримінального провадження № 0000174 від 11.02.2023 року, за ч.2 ст. 307 КК України, за його місцем проживання, в ніч з 11 на 12 березня 2024 року, проведений обшук, на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року по справі № 947/33839/23. Із мотивувальної частини ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року по справі № 947/33839/23 вбачається дозвіл на виїмку «грошових коштів», у зв`язку із розслідуванням факту збуту наркотичних засобів через мережу Інтернет віртуально, і не вбачається жодного дозволу на виїмку «готівкових грошових коштів». В ході обшуку в його домі, були вилучені і не повернуті грошові кошти в сумі 100 євро купюрами номіналом по 50 євро, а також 2 500 грн. Намагаючись легалізувати через суд незаконну виїмку й утримання тимчасового вилученого майна, старший слідчий СУ ГУНП в Одеській області погодив з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні, та направив його по сплину 48 годин після обшуку до суду. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. від 20.03.2024 року: клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області, яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури про арешт майна у кримінальному провадженні №0000174 від 11.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України задоволено; накладено арешт із забороною володіння, користування та розпорядження на майно, виявлене та вилучене 11.03.2024 року в ході проведеного санкціонованого обшуку квартири, зокрема на: - грошові кошти в сумі 100 євро купюрами номіналом по 50 євро: SE; S2; 2500 гривень, купюрами номіналом по 500 грн: МА4372534; МВ0338251; ЗД7077062; ЕЗ2199155; ЕД3937475, які поміщені до пакету PSP1257951. Це призвело до обмеження права позивача на мирне володіння своїм майном, та спричинило йому майнову шкоду. Позивач зазначає, що незаконна бездіяльність судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. з неповернення йому тимчасово вилучених грошових коштів у сукупному розмірі 6 766,78 грн. унеможливила використання ним його майна. Відповідно до п. 1-1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Такими іншими рішеннями позивач вважає: ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року по справі № 947/33839/23 про надання дозволу на обшук житла; ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. від 20.03.2024 року у справі № 947/33839/23 про накладення арешту на його майно.

Ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 , суддя дійшов наступних висновків.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, крім іншого, суддя перевіряє додержання усіх передумов відкриття провадження.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.187 ЦПК України суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року по справі № 947/33839/23 надано дозвіл слідчим, які входять до складу групи слідчих та прокурорам, які входять до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000174 від 11.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307 КК України, на проведення обшуку квартири за місцем мешкання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. від 20.03.2024 року: клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області, яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури про арешт майна у кримінальному провадженні №0000174 від 11.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України задоволено; накладено арешт із забороною володіння, користування та розпорядження арешт на майно, виявлене та вилучене 11.03.2024 року в ході проведеного санкціонованого обшуку квартири, зокрема на: - грошові кошти в сумі 100 євро купюрами номіналом по 50 євро: SE; S2; 2500 гривень, купюрами номіналом по 500 грн: МА4372534; МВ0338251; ЗД7077062; ЕЗ2199155; ЕД3937475, які поміщені до пакету PSP1257951.

Предметом спору у цій справі є відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу ухваленим процесуальним рішенням слідчого судді. Відповідачем по справі позивач ОСОБА_1 визначив Державу України в особі судді Федулєєвої Юлії Олександрівни.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цьогоКодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

ОСОБА_1 обставини завдання йому шкоди обґрунтовує незаконністю ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року по справі № 947/33839/23 про надання дозволу на обшук квартири, та ухвали судді Київського районного суду м.Одеси Федулеєвої Ю.О. від 20.03.2024 року про арешт майна.

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). (Висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі №295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 24-26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц.

Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17). Якщо на підставі рішення суду за таким позовом держава мала виплатити стороні відшкодування через помилку, допущену у здійсненні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання позову (див. також: пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15).

Суддя виходить із того, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення до суду), стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36).

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду(судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження№ 14-500цс19).

За змістом пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v.Ukraine» від 21 грудня 2010 року).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц ( провадження № 14-185 цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц,(провадження14-399 цс 18),від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі №454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Таким чином, у даному випадку суд не вправі давати оцінку процесуальним рішенням судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О., які постановлені в кримінальній справі, а вирішити спір без встановлення обставин правомірності чи неправомірності процесуального рішення судді Київського районного суду м. Одеси неможливо.

З огляду на викладене, суддя дійшла висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю суду не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 186, 258-261, 352-354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі судді Федулеєвої Юлії Олександрівни про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю суду не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Копію ухвали разом із заявою та всіма доданими до неї документами невідкладно надіслати позивачу.

Суддя: К.О. Далеко