ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/934/21 Номер провадження 22-ц/814/88/24Головуючий у 1-й інстанції Федорова О.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової Олени Володимирівни

на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 серпня 2021 року, ухвалене суддею Федоровою О.В., повний текст рішення складено 16 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просила суд в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною частковою власністю кожного з подружжя, у відношенні 1/2 частина ОСОБА_1 та 1/2 частина ОСОБА_3 , без його реального поділу, і залишити майно у їх спільній частковій власності; вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що сторонами 13.11.2004 року укладено шлюб, який до цього часу не розірвано. У шлюбі народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 01.12.2020 року ОСОБА_3 покинув родину, шлюбні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти було набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост», посвідченого Гавриловою С.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №640. Договір укладено за згодою та письмовою заявою ОСОБА_5 (пункт 8 договору). Домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не укладалося. Таким чином позивач вважає, що набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №645/934/21 позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя. Призначено судове засідання на 26.04.2021 року об 11-00 год. (т.1 а.с. 38-39).

27.05.2021 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_4 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки 08.04.2021 року в ході електронних торгів в межах зведеного виконавчого провадження №62932161 стосовно боржника ОСОБА_3 ним було придбано нерухоме майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення у справі стосується його законних прав та інтересів (т.1 а.с. 93-94).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 (т.1 а.с. 96-97).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивачка посилалася в обґрунтування позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року заяву представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката Миронова Олега Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення суду у цивільній справі № 645/934/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року, шляхом заборони вчинення реєстраційних дій стосовно нежитлової будівлі літ. «В-1» загальною площею 655 5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 травня 2016 року, реєстраційний № 640, до прийняття рішення судом.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, яка надійшла до Харківського апеляційного суду 15.09.2021 року, представник ОСОБА_1 адвокат Євмінова О.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 надала заяву на придбання нежитлової будівлі, але немає окремої її згоди на те, що ця нежитлова будівля після купівлі буде належати на праві особистої приватної власності чоловіку ОСОБА_3 . Сам договір купівлі-продажу від 24.05.2016 року не містить підпису ОСОБА_1 . Зазначила, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки положенням п.8 договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, а саме: у п.8 договору не зазначено, що придбання нежитлової будівлі в особисту приватну власність чоловіка ОСОБА_3 за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця ОСОБА_1 , що вже спростовує висновок суду про те, що подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна: нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як особистої приватної власності чоловіка ОСОБА_3 . Також, матеріали справи не містять заяви позивача про те, що вона ознайомлена зі усіма пунктами договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року. Зазначає, що матеріали справи не містять даних про кошти, які належали відповідачу до реєстрації ним шлюбу з ОСОБА_1 , та за які він придбав нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому вважає, що ця нежитлова будівля була придбана за кошти, які були зароблені у сумісному шлюбі позивача та відповідача. Зауважує, що жодних підстав не має заява представника третьої особи про те, що позивач ОСОБА_1 свідомо ввела суд в оману, надаючи разом з позовом інформацію про те, що відповідач, начебто, намагається продати спірне нерухоме майно. Оголошення на сайті ОЛХ від 10.02.2021 року про продаж спірного нерухомого майна дійсно було, це оголошення розмістив на сайті відповідач. Нікого позивач в оману не вводила. Ціну за нерухоме майно на сайті зазначив відповідач. Позивач до цієї ціни ніякого відношення не має. Представник третьої особи не надав доказів на підтвердження того, що ціну за майно на сайті визначила саме позивач. Крім того, кожний власник майна має право продавати своє майно за ціною, яку він бажає. Це не суперечить нормам законодавства. Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують факт ознайомлення позивача з відомостями про призначення перших електронних торгів з продажу спірного нерухомого майна в межах заведеного виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу, який 08.11.2021 року надійшов до Харківського апеляційного суду, представник ОСОБА_4 адвокат Миронов О.А. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (т.1 а.с. 226-228).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.09.2021 року витребувано дану цивільну справу з Фрунзенського районного суду м. Харкова (т.1 а.с. 203).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.10.2021 року поновлено представнику ОСОБА_1 адвокату Євміновій О.В процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової О.В на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року (т.1 а.с. 211-212).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду даної цивільної справи, справу призначено до розгляду на 10.11.2021 на 16-30 год., з викликом учасників справи (т.1 а.с. 217).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М. (т.2 а.с. 1).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу №645/934/21 прийнято до провадження. Закінчено проведення підготовчих дій у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової Олени Володимирівни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року. Продовжено термін розгляду справи судом апеляційної інстанції в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України. Справу призначено до розгляду у приміщенні Полтавського апеляційного суду на 10.40 год. 10.10.2022 року, з повідомлення (викликом) учасників справи (т.2 а.с. 2).

21.09.2022 року до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , тому не може прибути в судове засідання, брати участь у справі та користуватися своїми правами, передбаченими ст. 43 ЦПК України (т.2 а.с. 9).

10.10.2022 року розгляд справи відкладено на 13.20 год. 14 грудня 2022 року, направлено запит до військової частини НОМЕР_1 про надання інформації про перебування відповідача ОСОБА_3 на військовій службі.

09.12.2022 року на запит до Полтавського апеляційного суду надійшла довідка (форма 5) військової частини НОМЕР_1 від 21.11.2022 року №355, згідно якої старший сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (т.2 а.с. 41,42).

13 грудня 2022 року до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової О. В. про зупинення провадження у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 до залучення до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть від 03 грудня 2022 року №10-12/3368-с/22.

13.12.2022 року до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової О. В. про зупинення провадження у зв`язку зі смертю 01.12.2022 року відповідача ОСОБА_3 до залучення до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 (доньки).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.12.2022 року зупинено провадження у даній цивільній справі до залучення правонаступників відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с. 53-56).

На виконання ухвали Полтавського апеляційного суду Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , 03 березня 2023 року до відокремленого підрозділу Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області подано заяву гр. ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Також у своїй заяві вона повідомила, що спадкоємцями згідно закону, крім неї, є дочка спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Інших заяв про прийняття або відмову від спадщини в шестимісячний строк до нотаріальної контори не надходило.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.03.2024 року поновлено апеляційне провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду на 24.04.2024 року о 10-20 год. для вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_3 (т.2 а.с. 72).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.04.2024 року залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_2 , справа призначена до розгляду на 15.05.2024 року о 10-20 год. (т.2 а.с. 91-94).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 25.04.2024 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України, а також поштою (т.3 а.с. 96-102), які доставлені до електронного кабінету. Згідно трекінгу судова повістка на ім"я відповідача ОСОБА_2 повертається до апеляційного суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою", що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки та доказом її належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, заяви та клопотання від неї про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили 15.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової О.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як встановлено судом першої інстанції, що 13.11.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_2 , видане 22.06.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 372(т.1 а.с. 12).

За твердженням представника позивача, шлюб між сторонами до цього часу не розірвано.

У шлюбі народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_3 , видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції 22.06.2005 року, актовий запис № 2021 (т.1 а.с. 13).

Позивач наголосила, що з 01.12.2020 року ОСОБА_3 покинув родину, шлюбні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя було набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост», посвідченого Гавриловою С.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 640 (т.1 а.с. 14-17).

Позивач зазначила у позові, що договір укладено за згодою та письмовою заявою ОСОБА_1 (пункт 8 договору); домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачкою не укладалося.

Зі змісту пункту 1 вказаного договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року вбачається, що за цим договором продавець ТОВ «Рост» передає у власність покупця ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає у особисту приватну власність вищевказану нежитлову будівлю та сплачує за нею обумовлену цим договором грошову суму.

Відповідно до пункту 8 цього договору, придбання нежитлової будівлі за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 24.05.2016 року за реєстровим № 639, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи представника позивача про те, що позивач ОСОБА_1 не складала жодних заяв в межах укладення вище вказаного договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, оскільки це спростовується вищевказаним пунктом договору.

Клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А., а саме письмової заяви дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 24.05.2016 року за реєстровим №639, стороною позивача заявлено не було.

Під час укладення договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна: нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як такої, що є особистою приватною власністю чоловіка ОСОБА_3 , що чітко випливає зі змісту пункту 1 вказаного договору.

Посилання на те, що нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , купується за спільні сумісні кошти подружжя, цей договір не містить.

Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна: нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до пункту 1 договору, придбана відповідачем в особисту приватну власність.

Доказів складання позивачем заяви про придбання вище вказаного нерухомого майна в спільну сумісну власність подружжя за спільні грошові кошти, матеріали справи не містять.

Заяв чи клопотань про витребування доказів - письмової заяви дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 24.05.2016 року за реєстровим №639, в ході судового розгляду справи не заявлено, натомість представник позивача зазначила, що жодних заяв позивач не складала.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

В статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є: в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною частковою власністю кожного з подружжя, у відношенні 1/2 частина ОСОБА_1 та 1/2 частина ОСОБА_3 , без його реального поділу, і залишити майно у їх спільній частковій власності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, з 13.11.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів розірвання шлюбу між сторонами матеріали справи не містять, позивач вказує, що шлюб між сторонами не розірваний.

У позові позивач зазначає, що відповідач 01.12.2020 року покинув родину, шлюбні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

24.05.2026 року, тобто за час шлюбу, між ОСОБА_3 та ТОВ «Рост» укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено Гавриловою С.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №640 (т.1 а.с. 14-17).

Згідно пункту 1 цього договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, продавець ТОВ «Рост» передає у власність покупцю ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає в особисту приватну власність вищевказану нежитлову будівлю та сплачує за нею обумовлену цим договором грошову суму.

Згідно пункту 8 цього договору, придбання нежитлової будівлі за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 24.05.2016 року за реєстровим № 639, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса.

Отже, виходячи зі змісту договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, вбачається, що об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний покупцем ОСОБА_3 в особисту приватну власність, на що його дружина ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену письмову заяву (п.8 договору).

Норми СК України розмежовують поняття майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка (ст. 57 СК) та майна, що є спільною сумісною власністю подружжя (ст.ст. 60,61 СК).

У даному випадку за договором купівлі-продажу від 24.05.2016 року спірний об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_3 в особисту приватну власність, тобто не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя не може бути визнаний спільною частковою власністю кожного з подружжя, у відношенні 1/2 частина ОСОБА_1 та 1/2 частина ОСОБА_3 , без його реального поділу, та залишений у їх спільній частковій власності.

Позивач ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на спростування пунктів 1,8 вказаного договору купівлі-продажу. З часу укладення договору купівлі-продажу 24.05.2016 року позивач ОСОБА_1 не заявляла про порушення її прав, відповідних позовних вимог до відповідача з приводу укладеного договору не пред`являла. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна укладено за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_3 , позивач повинна була розуміти та передбачати наслідки своєї письмової заяви, яку вона надала під час укладення договору купівлі-продажу зазначеного змісту.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 надала заяву на придбання нежитлової будівлі, але немає окремої її згоди на те, що ця нежитлова будівля після купівлі буде належати на праві особистої приватної власності чоловіку ОСОБА_3 , то ці доводи спростовуються змістом договору купівлі-продажу, в пункті 1 якого вказано про придбання ОСОБА_3 об`єкта нерухомого майна в особисту приватну власність, що не підлягає іншому тлумаченню, є чітким та зрозумілим.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам договір купівлі-продажу від 24.05.2016 року не містить підпису ОСОБА_1 , то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду. ОСОБА_1 не є стороною у договорі купівлі-продажу, тому відсутній її відпис на ньому. Про надання нею письмової заяви, яка засвідчена нотаріально, вказано у пункті 8 цього договору. Договір купівлі-продажу від 24.05.2016 року не оспорений ОСОБА_1 , тому діє презумпція правомірності правочину, укладеного між сторонами договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки положенням п.8 договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, а саме що у п.8 договору не зазначено, що придбання нежитлової будівлі в особисту приватну власність чоловіка ОСОБА_3 за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця ОСОБА_1 , що вже спростовує висновок суду про те, що подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як особистої приватної власності чоловіка ОСОБА_3 , то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 1 договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року вказано про придбання ОСОБА_3 об`єкта нерухомого майна в особисту приватну власність.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять заяви позивача про те, що вона ознайомлена зі усіма пунктами договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду та не є підставою для його скасування. Законодавець не пов`язує неправомірність договору від вказаних позивачем обставин, позивач не є стороною договору, під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялися стороною позивача клопотання про витребування від нотаріуса заяви, про що зазначено у рішенні суду. Суд не наділений повноваженнями збирати докази по справі. Предмет позову чітко визначений позивачем, предметом позову не є оспорення договору купівлі-продажу тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять даних про кошти, які належали відповідачу до реєстрації ним шлюбу з ОСОБА_1 , та за які він придбав нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому що ця нежитлова будівля була придбана за кошти, які були зароблені у сумісному шлюбі позивача та відповідача, то ці доводи виходять за межі предмету позову, про ці обставини позивач не зазначала у позові, вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції, стороною відповідача в цій частині докази не надавалися, фактичні обставини в цій частині судом першої інстанції не встановлювалися, тому апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості давати правову оцінку зазначеним доводам.

Доводи апеляційної скарги щодо заяви представника третьої особи про те, що позивач ОСОБА_1 свідомо ввела суд в оману, надаючи разом з позовом інформацію про те, що відповідач, начебто, намагається продати спірне нерухоме майно, то ці доводи також виходять за межі предмета позову. Позов був пред`явлений ОСОБА_1 до суду 19.02.2021 року. Як вбачається із наданих представником третьої особи ОСОБА_4 адвокатом Мироновим О.А. доказів, електронні торги з продажу спірної нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведені 19.04.2021 року, переможцем яких визнано ОСОБА_4 (т.1 а.с. 61-62), тобто, позов пред`явлено до проведення електронних торгів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євмінової Олени Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов