Справа № 446/2145/21 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І.
Провадження № 22-ц/811/1198/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні (в залі суду) позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача АТ «Укрсиббанк» Бондаренка Є.В., (в режимі відео конференції) представниці відповідача АТ «Укрсиббанк» Прокоф`євої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області в складі судді Костюк У.І. від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № 34375 USD від 05.02.2012 в розмірі: 11 243,26 дол. США- проценти за договором банківського вкладу, 943,70 дол. США 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором, а в загальній сумі 12 186,96 дол. США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 10 334,17 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1015,83 грн.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2 інтересах ОСОБА_1 та АТ "УкрСиббанк".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 інтересах ОСОБА_1 просить рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти нове судове рішення, яким звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 10 334,17 грн. Вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 судовий збір, оскільки, згідно вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, шо пов`язані з порушенням їх прав. Таким чином рішення суду в цій частині підлягає до скасування.

В апеляційній скарзі АТ "УкрСиббанк"просить рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2023 року скасувати та закрити провадження у справі на підставі ст.255 ЦПК України, або ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Зазначають, що права вимоги, згідно позовної заяви припинились внаслідок смерті первісного позивача ОСОБА_3 та не допускають правонаступництва, так як нерозривно пов`язані з особою ОСОБА_3 , якпотерпілого по кримінальній справі. У зв`язку з чим, провадження по справі підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. Наголошують, що дані відносини нерозривно зв`язані з особою ОСОБА_3 , як потерпілого по справі №446/1917/16-к. А також, пов`язаним з цим статусом його особистим правом на відшкодування шкоди завданої злочином і згідно ст.608 ЦК України не допускають правонаступництва. При цьому банк 18.03.2020 року вже фактично відшкодував ОСОБА_3 пряму реальну шкоду завдану злочином вчиненим ОСОБА_4 в розмірі 6930 доларів США згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019р. по справі №446/1917/16-к., що зазначено в листі АТ«УКРСИББАНК» вих.№11/24144 від 19.03.2020р. та не заперечувалось первісним позивачем ОСОБА_3 при житті. Звертають увагу на те, що сума відсотків, пені та 3% річних, які просить стягнути позивач по даній цивільній справі, не може вважатись прямою реальною шкодою завданою злочином в розумінні вищезгаданих статей 1166. 1172, 1192 ЦК України. Відповідних рішень суду про присудження йому відсотків, пені та 3% за його життя, позивач ОСОБА_3 та його спадкоємець ОСОБА_1 при розгляді даної цивільної справи суду не надали. Всупереч висновкам суду першої інстанції, вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 року по справі №446/1917/16-к, не було встановлено наявність між сторонами справи договірних відносин щодо банківського вкладу за Договором банківського вкладу №34375 USD від 05.02.2012 року, а також не було підтверджено передачу (розміщення) коштів ОСОБА_3 в сумі 6930,00 доларів США на зберігання в AT «УКРСИББАНК» в якості вкладу (депозиту). Вважає, що AT «УКРСИББАНК» в повній мірі відшкодував потерпілому ОСОБА_3 не вклад, а реальну шкоду в сумі 6930.00 доларів США завдану злочином, який вчинила ОСОБА_4 згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019р. по справі №446/1917/16-к. Звертають увагу на те, що надана позивачем копія підробленого ОСОБА_4 договору №34375 USD банківського вкладу (депозиту) «Вклад з виплатою процентів наприкінці терміну в національній валюті України» від 05 лютого 2012р. є нікчемною внаслідок недодержання письмової форми договору банківського вкладу, передбаченої ст.1059 ЦК України, а також такий договір є фактично неукладеним внаслідок недотримання умов реальності такого типу договорів, передбаченої ст.1058 ЦК України. Також, позивачка ОСОБА_1 не надала суду будь-яких письмових документів, що підтверджують внесення ОСОБА_3 грошових сум на рахунок передбачений у п.1.3. цього договору. Стверджують, що судом першої інстанції в оспорюваному рішенні не наведено належних та достовірних розрахунків щодо підтвердження правомірності та обґрунтованості частково задоволених на користь позивача грошових вимог. Вважають, що суд першої інстанції при винесенні оспорюваного рішення безпідставно не прийняв до уваги та не задоволив заяву представника AT «УКРСИББАНК» про застосування строку позовної давності по справі.

Представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга підписана працівником АТ «Укрсиббанк» - Бондаренком Є.В., який не мав повноважень та права її підписувати.

Щодо заперечення АТ «Укрсиббанк» щодо розгляду судом заяви про закриття провадження у справі, оскільки така подана значно пізніше ніж відзив на апеляційну скаргу то такі колегія суддів вважала не обґрунтованими, оскільки учасники справи мають право подавати заяви та клопотання протягом усього розгляду справи, зважаючи на те, що п. 3 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Що стосується заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження то колегією суддів в задоволенні заяви відмовлено, зважаючи на таке.

Так, частинами першою, третьою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України) (частини третя та четверта статті 58 ЦПК України у редакції, чинній із 29 грудня 2019 року).

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Самопредставництво юридичної особи це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (органу державної влади) без додаткового уповноваження (довіреності).

Пунктом 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції з 01 січня 2019 року.

Згідно з пояснювальною запискою до законопроєкту № 2261 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення в суді» від 15 жовтня 2019 року, який 18 грудня 2019 року ухвалили як Закон № 390-IX, право юридичної особи на особисте представництво у судах штатними працівниками скасувала реформа трьох процесуальних законів 2017 року, що негативно вплинуло на можливість юридичної особи здійснювати самопредставництво. Крім того, у кримінальному процесі збереглася можливість реалізації права на самопредставництво юридичної особи її працівником (частина друга статті 58 Кримінального процесуального кодексу України). Тому, ухвалюючи Закон № 390-IX, парламент поширив інститут самопредставництва юридичної особи в суді не тільки на її керівника або члена виконавчого органу, як це було, починаючи з 15 грудня 2017 року, але й на будь-яку іншу особу, уповноважену на це за законом, статутом, положенням або трудовим договором (контрактом).

Отже, з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга подана від імені АТ «Укрсиббанк» підписана представником Бондаренком Є.В., який діє від імені АТ «Укрсиббанк» в порядку самопредставництва.

На підтвердження повноваження Бондаренка Є.В. діяти від імені АТ «Укрсиббанк» в порядку самопредставництва до апеляційної скарги додано копію витягу з наказу №360-ВК від 10.09.2013 року, згідно якого Бондаренка Є.В. на посаду головного юрисконсульта Західної регіональної групи центр регіональних судочинств юридичного департаменту АТ «Укрсиббанк», копію посадової інструкції, копію положення про Західну регіональну групу центру регіональних судочинств юридичного департаменту АТ «Укрсиббанк» та копію довіреності.

Враховуючи вказане, апеляційна скарга підписана уповноваженим представником АТ «Укрсиббанк» - Бондаренком Є.В., який діє в порядку самопредставництва та вказане підтверджено належними доказами, відтак підстав для закриття апеляційного провадження немає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення скарги Банку, представників Банку на підтримання своєї скарги та в заперечення скарги позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заяви про зменшення позовних вимог, заперечення на заяву про зменшення позовних вимог, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи в судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "УкрСиббанк" до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, 253, 256, 257, 261, 264, 524, 533-535, 608, 625, 1058, 1059,1218, 1230 ЦК України, 10 Закону України «Про захист прав споживачів» задовольняючи позов частково виходив з того, що 05 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 Азаровою Т.М. та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 34375 USD за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 6930,00 доларів США на строк зберігання з 05.02.2012 до 05.08.2012, що є також строком дії договору. У п. 1.4. цього договору встановлено процентну ставку у розмірі 20% річних. Листом від 04.03.2013 ОСОБА_3 звернувся до начальника відділення № 146 із заявою повернути йому суму вкладу за договором банківського вкладу та виконання його умов зі сторони банку. Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права займати посади, пов`язані з фінансово-господарською діяльністю строком на три роки, з конфіскацією належного на праві власності майна та зі штрафом розміром 700 неоподаткованих мінімумів громадян. Разом з тим згідно рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.10.2020 по справі № 446/857/20 позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про відшкодування моральної шкоди задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_3 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди. Згідно відповіді ПАТ «Укрсиббанк» №11/24144 від 19.03.2020 на заяву ОСОБА_3 від 25.02.2020 вбачається, що 18.03.2020 повідомлено, що АТ «Укрсиббанк» добровільно відшкодовано повернуто на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6930 дол. США матеріальну шкоду, завдану злочином згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 справа №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 (Т.1 а.с. 61). ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 21.12.2021 Добротвірською селищною радою Червоноградського району Львівської області (Т.1, а.с. 251). Згідно копії спадкової справи № 54/2022 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємцем померлого є його дочка ОСОБА_1 .. Згідно довідки АТ «Укрсиббанк» № 009/58-3-01/13 від 21.02.2022, АТ «Укрсиббанк» повідомляє, що 05.02.2012, а також пізніше, не здійснювалась операція з внесення 6930,00 доларів США ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в касу відділення № 873 АТ «Укрсиббанк», що знаходилося за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності,77. Зазначені кошти на зберігання Банк не приймав та рахунки банківського вкладу № НОМЕР_3 не відкривались. Згідно облікових даних банку, наданий ОСОБА_3 . Договір банківського вкладу (депозиту) № 34375 від 05.02.2012 відсутній та не реєструвався у програмних комплексах або архівах АТ «Укрсиббанк». Суд виходив з того, що виходячи зі змісту положень частини другої статті 1230 ЦК України, враховуючи встановлені обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають до застосування положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вкладником АТ "Укрсиббанк" був спадкодавець ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , та остання не успадкувала права на стягнення штрафних санкцій (пені), оскільки такого права за життя не набув спадкодавець. Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак в частині вирішення судових витрат зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин; обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

27.09.2021 позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до АТ "Укрсиббанк", в якому просив суд стягнути з АТ "Укрсиббанк" заборгованість за договором банківського вкладу № 34375 USD від 05.02.2012 року, станом на 21.09.2021 року у розмірі:

- 11243,26 дол. США проценти за договором банківського вкладу;

- 1583,11 дол. США 3% річних за неповернений депозит нараховані в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України;

- 3246,48 дол. США 3% річних за неповернені проценти за депозитним договором нараховані в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України;

- 15441275,12 грн. пеня за несвоєчасне повернення депозиту нарахована в порядку ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

- 30033581,79 грн. пеня за несвоєчасне повернення процентів по депозитному договору нарахована в порядку ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 05.02.2012 між ним та АКІБ "УкрСиббанк" в особі керуючої відділення Азаровою Т.М. було укладено договір банківського вкладу № 34375 USD у розмірі 6930 дол. США під 20 % річних, з строком зберігання до 05.08.2012, з автоматичною пролонгацією строку дії договору. Факт передачі коштів ОСОБА_3 представнику АТ "Укрсиббанк" підтверджено вироком Жовківським районним судом Львівської області від 02.10.2019 та рішенням суду Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.10.2020 у справі № 446/857/20. Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 визнано винною ОСОБА_4 у вчиненні злочинів та встановлено факт неправомірного заволодіння коштами ОСОБА_3 при розміщенні їх на депозитний рахунок АТ «Укрсиббанку» на суму 55368,62 грн.. Після набрання вироку законної сили, АТ «Укрсиббанку» 18.03.2020 за вище вказаним договором виплатив позивачу депозит в розмірі 6930 дол. США. Вважає, що так як між позивачем та банком виникли договірні відносини, то він має право вимагати у відповідача повернення відсотків за договором банківського вклад, 3 % річних в порядку ст. 625 України та 3% денних в порядку ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», Однак, банком не повернуто позивачу коштів, за таких обставин звернувся до суду вважаючи свої права порушеними.

Ухвалою Кам`янко-Бузького районного суду Львівської області від 26.12.2022 року залучено до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .

12.01.2023 представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Репаком В.В. подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивачка виклала предмет позову в такі редакції стягнути з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № 34375 USD від 05.02.2012 станом на 03.01.2023 в розмірі:

- 11 243,26 дол. США- проценти за договором банківського вкладу;

- 305,75 дол. США 3% річних за неповернутий депозит, які нараховані в порядку ч.2 ст. 625 ЦПК України;

- 1439,75 дол. США 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором, які нараховані в порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України;

- 4502 070,05 грн. пеня за несвоєчасне повернення процентів по депозитному договору, яка нарахована в порядку ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої ін6станції та сторонами не оспорено та не спростовано, 05 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 Азаровою Т.М. та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 34375 USD за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладник ові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 6930,00 доларів США на строк зберігання з 05.02.2012 до 05.08.2012, що є також строком дії договору. У п. 1.4. цього договору встановлено процентну ставку у розмірі 20% річних (Т.1 а.с. 60-62).

Листом від 04.03.2013 ОСОБА_3 звернувся до начальника відділення № 146 із заявою повернути йому суму вкладу за договором банківського вкладу та виконання його умов зі сторони банку (Т.1 а.с. 19).

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права займати посади, пов`язані з фінансово-господарською діяльністю строком на три роки, з конфіскацією належного на праві власності майна та зі штрафом розміром 700 неоподаткованих мінімумів громадян (Т.1 а.с. 10-53).

Також, рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.10.2020 у справі № 446/857/20 позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про відшкодування моральної шкоди задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_3 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди ( Т.1 а.с. 113-117).

Згідно відповіді ПАТ «Укрсиббанк» №11/24144 від 19.03.2020 на заяву ОСОБА_3 від 25.02.2020 вбачається, що 18.03.2020 повідомлено, що АТ «Укрсиббанк» добровільно відшкодовано повернуто на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6930 дол. США матеріальну шкоду, завдану злочином згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 справа №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 (Т.1 а.с. 61).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 21.12.2021 Добротвірською селищною радою Червоноградського району Львівської області (Т.1, а.с. 251).

Згідно копії спадкової справи № 54/2022 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємцем померлого є його дочка ОСОБА_1 ..

Згідно довідки АТ «Укрсиббанк» № 009/58-3-01/13 від 21.02.2022, АТ «Укрсиббанк» повідомляє, що 05.02.2012, а також пізніше, не здійснювалась операція з внесення 6930,00 доларів США ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в касу відділення № 873 АТ «Укрсиббанк», що знаходилося за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності,77. Зазначені кошти на зберігання Банк не приймав та рахунки банківського вкладу № НОМЕР_3 не відкривались. Згідно облікових даних банку, наданий ОСОБА_3 . Договір банківського вкладу (депозиту) № 34375 від 05.02.2012 відсутній та не реєструвався у програмних комплексах або архівах АТ «Укрсиббанк» (а.с.7).

Що стосується доводів відповідача про те, що право вимоги, припинилось внаслідок смерті первісного позивача ОСОБА_3 та дані правовідносини не допускають правонаступництво, так як нерозривно пов`язані з особою ОСОБА_3 , як потерпілого по кримінальній справі, слід вказати таке.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно із частинами першоютретьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємцем за законом померлого ОСОБА_3 є його дочка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину в установленому законом порядку.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Смерть однієї зі сторін зобов`язання за загальним правилом не призводить до припинення зобов`язання. Згідно із ч.2 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов`язане з особою кредитора.

У зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань. У такому разі відбувається перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов`язанні є правонаступництво.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що зобов`язання за договором банківського вкладу, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 не припинилися у зв`язку з його смертю. До спадкоємиці вкладника переходить право на вклади у банку та проценти, нараховані на суму вкладів.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №461/7887/18-ц.

Також, як вбачається із позовної заяви та доводів позивачки, спірні правовідносини стосуються стягнення відсотків, нарахованих на суму банківського вкладу, а не стягнення шкоди, завданої злочином та такі допускають правонаступництво.

Окрім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено факт як укладення з ОСОБА_3 договору банківського вкладу № 34375 USD, так і факт внесення ним коштів до каси банку.

ОСОБА_3 було представлено суду першої інстанції договір банківського вкладу, і такий доказ не спростовано стороною відповідача.

Щодо представленої представником відповідача довідки про відсутність даних про банківську операцію з внесення коштів ОСОБА_3 та не відкриття відповідного рахунку, то судом першої інстанції правильно вказано, що така свідчить про невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу. Сам факт не проведення суми коштів на рахунку банку, за умов наявності доказів про одержання таких від вкладника, не може слугувати причиною для відмови у позові.

Окрім цього з огляду на наявність вироку від 02.10.2019, який набрав законної сили, а також положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доведенню обставина розміщення коштів ОСОБА_3 на депозитному рахунку АТ «Укрсиббанк».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) зроблено висновок про те,

що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.

Звертаючись до банківської установи для розміщення вкладу, позивач правомірно сподівалася на належне оформлення вказаного депозитного договору з банком, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.

При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14 (провадження № 14-703цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 (провадження № 14-20цс21).

У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 (провадження

№ 14-20цс21) Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема за договором банківського вкладу від 15 жовтня 2014 року № 9.

Вказаний договір у судовому порядку не розірвано, недійсним не визнано, тому його чинність презюмується, оскільки діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).

Установивши, що відповідальний працівник банку отримав кошти від позивача для поміщення на депозитний рахунок, однак не облікував такі кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дотримання між сторонами письмової форми договору банківського вкладу та наявність у позивача права вимоги до банку про повернення вкладу за договором, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення суми банківського вкладу.

Питання про ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 727/5691/22

З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 06 липня

2022 року у справі № 718/17/21 (провадження № 61-14815св21), від 31 серпня 2022 року у справі № 718/1341/21 (провадження № 61-21447св21), правовідносини у яких є аналогічними зі справою, яка переглядається.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що сторона позивача довела факт укладення договору банківського вкладу із відповідачем, а також факт внесення коштів на виконання умов такого договору, а відтак судом встановлено, що 05.02.2012 між АТ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 Азаровою Т.М. та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №34375 USD за умовами якого ОСОБА_3 розмістив банківський вклад на загальну суму 6930,00 доларів США.

Разом з тим виплату 18.03.2020 ОСОБА_3 суми вкладу в розмірі 6930 дол. США, слід розцінювати, як визнання відповідачем факту укладення договору банківського вкладу.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції правильно встановлено, що стороною відповідача не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що позовні вимоги зводяться до питання відшкодування шкоди завданої позивачем внаслідок кримінального правопорушення, натомість в ході розгляду справи встановлено саме порушення договірних зобов`язаних, що виникли між сторонами, які регулюються нормами законодавства про банківський вклад (§ 3 Розділу 71 ЦК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають до задоволення у відповідності до умов договору банківського вкладу, виходячи з такого.

Так, в пункті 1.4 цього договору зазначено, що за час зберігання та користування коштами банк нараховує та виплачує вкладнику проценти на суму вкладу. Процентна ставка встановлюється у розмірі 20% річних і може змінюватись згідно умов цього договору. Проценти нараховуються від дня, наступного за датою внесення, до дня, що передує даті повернення. У разі дострокового розірвання договору проценти нараховуються до дня який передує дню розірвання договору.

Таким чином, аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить, що сторони домовились про нарахування відсотків протягом всього часу з моменту укладення договору, до моменту фактичного повернення суми вкладу. А тому, суд правильно вважав, що такі умови є обов`язковими до застосування.

Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача проценти за договором банківського вкладу за період з 06.02.2012 по 17.03.2020 в сумі 11 243,26 дол. США.

Так, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем вірно вказано період та розрахунок процентів за користування вкладом, оскільки такий проведений згідно умов укладеного договору та з урахуванням ставки передбаченої п 1.4. Договору, а тому суд дійшов правильного висновку, що з відповідача слід стягнути 11243,26 дол. США заборгованості за процентами за договором банківського вкладу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17.

Так, згідно умов представленого договору банківського вкладу, даний договір набрав чинності з моменту його підписання і діяв до фактичної дати отримання вкладником коштів, тобто до 18.03.2020, адже судом встановлено, та не заперечується сторонами, що саме 18.03.2020 ОСОБА_3 була провернута сума вкладу в розмірі 6930 дол. США.

Судом першої інстанції правильно вказано, що після припинення між сторонами договірних правовідносин, зокрема, внаслідок розірвання договору, інтереси ОСОБА_3 , як вкладника підлягають захисту на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, з моменту розірвання договору банківського вкладу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті процентів за договором банківського вкладу № 34375 USD від 05.02.2012, тому судом правильно визнано правомірною вимогу позивача щодо стягнення трьох процентів річних за неповернуті проценти за депозитним договором.

Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача проценти за договором банківського вкладу за період з 28.09.2018 по 03.01.2023 в сумі 1439,75дол. США.

Однак, судом першої інстанції правильно вказано, що періодом прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором № 34375 USD від 05.02.2012 в межах заявлених позовних вимог є 1022 днів: з 18.03.2020 (дата розірвання договору в зв`язку з виплатою вкладу) по 03.01.2023 (дата поданої заяви про зменшення позовних вимог), а відтак розмір простроченого зобов`язання за вказаним договором складає 943,7 дол. США.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором підлягали частковому задоволенню в розмірі 943,7 дол. США.

Вказані розрахунки відповідачем не ос порені, своїх контр розрахунків не надавалося та клопотань про витребування доказів правильності таких чи їх перевірки не заявлено.

Також, судом першої інстанції правильно відхилено заяву відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з того, АТ "Укрсиббанк" не визнавав факт укладення договору банківського вкладу з позивачем, а вироком від 02.10.2019, який набрав законної сили, підтверджена обставина розміщення коштів ОСОБА_3 на депозитному рахунку АТ «Укрсиббанк», а відтак було встановлено укладення спірного договору банківського вкладу. Разом з тим грошовий вклад вкладнику було повернуто лише 18.03.2020, натомість позов про стягнення відсотків за договором, трьох відсотків річних та пені пред`явлений до суду в 2021 році.

Що стосується стягнення судових витрат слід вказати таке.

Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, закріплені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати у випадках, визначених у статті 5 цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене Законом України «Про судовий збір» (стаття 2 цього Закону).

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду, це процесуальний обов`язок, який визначається нормами процесуального закону та Закону України «Про судовий збір». Об`єкти справляння судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 зазначеного Закону.

Такими об`єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється.

Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, стаття 4 Закону України «Про судовий збір» установлює розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об`єкта справляння позовна заява, скарга чи інша заява (в деяких випадках у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).

Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 Закону України «Про судовий збір». При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої цієї статті.

Одночасно частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини першої статті 1 цього Закону фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №160/15864/20.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду із позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, відповідно такий був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УкрСиббанк" слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 підлягає слід задовольнити частково. Рішення ж Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2023 року слід скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 10 334,17 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УкрСиббанк" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 10 334,17 грн. скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 березня 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра