Номер провадження 2/754/206/24
Справа №754/5608/23
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

судді Саламон О.Б.

за участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача і представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за користування чужою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позиції учасників справи.

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач), в якому просить (з урахуванням уточнень а.с.175-175) стягнути з відповідача по 6 880,00 грн. за кожний місяць одноособового користування майном з 14 липня 2021 року (з дня відмови допустити до квартири) по 14 жовтня 2023 року, тобто за 27 повних місяців у загальній сумі 185 760 грн.

Вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 23.06.2021 між ним, позивачем, та ОСОБА_5 став власником 86/100 частини кв. АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване належним чином у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інша 14/100 частина вищезазначеної квартири належить ОСОБА_2 . У відповідності до рішення Десняського районного суду м. Києва від 24.10.2011 був встановлений порядок користування спірною квартирою між покійною ОСОБА_6 (колишня власниця 86% частки квартири) та відповідачем, згідно з яким ОСОБА_2 виділено в окреме коритування кімнату жилою площею 12.8 кв.м. з лоджією-балконом, а ОСОБА_6 в окреме користування кімнату жилою площею 16.2 кв.м. Коридор, ванну, туалет та кухню з лоджією-балконом залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Про відповідний порядок користування також зазначено у договорі дарування між позивачем та ОСОБА_5 від 23.06.2021 і який є чинний для сторін на сьогоднішній день. В порядку досудового врегулювання спору 15.07.2021 на адресу відповідача позивач направив претензію, в якій просив не чинити перешкоди в коритуванні його власністю, надати дублікати ключів, однак відповідач відмовив у його вимогах. 26.11.2021 позивач направив нову вимогу відповідачу, в якій вимагав сплачувати по 6880,00 грн. на місяць за одноособове користування його власністю, але вимога була проігнорована відповідачем. 25.10.2021 позизивач звернувся до Деснянського районного суду м.Києва із позовною заявою про вселення. Постановою Київського апеляційного суду від 30.03.2023 позовні вимоги позивача було задоволено частково, вселено позивача та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою позивачу. З 14.07.2021 відповідач ігнорує порядок коритування квартирою, чим спричинив та продовжує спричиняти матеріальну шкоду позивачу. Оскільки відповідач користується квартирою одноособово, просить стягнути з відповідача компенсацію за весь час одноособового користування всією квартирою.

Відповідач скористався правом надання відзиву (а.с.56-61), у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, при цьому зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , з якою відповідач проживав як чоловік та дружина з 1991 року по день смерті в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . З 1991року по 2003 рік відповідач з ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі, в подальшому проживали разом без реєстрації шлюбу, не розуміючи на той момент юридичні наслідки такого проживання. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на 86/100 частини квартири. Для отримання свідоцтва в порядку спадкування за законом відповідач звернувся до Одинадцятої нотаріальної контори, де йому було відмовлено у відкритті спавдкової справи. З відмови стало відомо, що дружина залишила заповіт на ОСОБА_5 , яка подала заяву про отримання спадщини та отримала відповідне свідоцтво на 86/100 частини квартири, яку одразу подарувала ОСОБА_1 . Відповідач вказує, що з моменту як позивач став володіти часткою в квартирі, у відповідача наступили жахливі умови проживання в квартирі, позивач чинить постійний моральний та психологічний тиск. Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що він є власником 86/100 квартири, однак щодо правомірності укладення вказаного договору дарування ведуться судові спори. Тобто, станом на дату написання відзиву, в судах розглядаються справи, від результатів яких залежить чи буде відповідач володіти часткою в квартирі, і якщо так, якою саме часткою. При цьому, в договорі дарування частини квартири зазначено, що заборгованості за комунальні платежі не має. Однак це не відповідає дійсності, оскільки заборгованість існувала, і останній платіж зі сплати заборгованості відповідачем здійснено в грудні 2022 року. Після отримання права власності на 86/100 частини квартири, як ОСОБА_5 , так і наступний власник ОСОБА_7 не здійснили жодного платежу - ні як оплату за комунальні послуги ні зі сплати заборгованості, яка виникла ще за життя дружини. Відповідач звертає увагу суду, що всупереч положенням законодавства, позивач в своєму позові зазначає неправдиві відомості, перекручує їх задля введення в оману суду. Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач надав до суду відповідь на відзив (а.с. 133-134), в якій зазначено, що відзив ОСОБА_8 містить у собі недостовірні факти.

В судових засіданнях позивачем підтримано вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та у відповіді на відзив.

В судових засіданнях відповідач та представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на викладене у відзиві. Зокрема надали письмові пояснення.

Процесуальні дії та рішення суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2023 вказана цивільна справа розприділена судді Лісовській О.В.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. від 01.05.2023 відкрито провадження у вказаній справі та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. від 13.07.2023 постановлено зупинити провадження до прийняття судового рішення Верховним Судом за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.09.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 30.03.2023 у цивільній справі № 754/16217/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. від 18.09.2023 поновлено провадження.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 33 ЦПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023 цивільна справа підлягала новому автоматизованому розподілу у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_9 з посади судді та розподілена судді Саламон О.Б.

Ухвалою судді Деснянського районного суду Саламон О.Б від 16 листопада 2023 року прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін.

23 червня 2021 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 укладено договір дарування 86/100 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Сокол І.В., який зареєстровано в реєстрі за № 5187, у відповідності до якого ОСОБА_5 передала в дар ОСОБА_1 86/100 частин кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.06.2021 (номер запису про право власності/довірчої власності 42643439, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна).

З матеріалів справи вбачається, що інша 14/100 частин кв. АДРЕСА_1 (далі по тексту спірна квартира) належить відповідачу - ОСОБА_2 .

Державна реєстрація права власності позивача на 86/100 частину вищевказаної квартири здійснена 23 червня 2021 року, а право власності відповідача ОСОБА_2 зареєстроване 08 липня 2011 року на підставі рішення Деснянського районного суду від 09 квітня 2008.

Тобто, сторони (позивачі і відповідач) є співвласниками спірної квартири, а саме позивач володіє 86/100 частиною квартири (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2021р.), відповідач - 14/100 частиною квартири. Відповідач є власником 14/100 з 08.07.2011, позивач - з 23.06.2021.

24 жовтня 2011 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва встановлено порядок користування спірною квартирою між ОСОБА_6 (колишня власниця 86% частки квартири) та відповідачем ОСОБА_2 , згідно з яким виділено в окреме користування:

- ОСОБА_2 кімнату жилою площею 12.8 кв.м. з лоджією-балконом;

- ОСОБА_6 кімнату жилою площею 16.2 кв.м.

Коридор, ванну, туалет та кухню з лоджією-балконом залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Зазначена квартира складається з 2 кімнат житловою площею 29,0 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 16, 2 кв.м, 2-а кімната - 12, 8 кв.м, загальна площа квартири становить 55,7 кв.м.

30 березня 2023 року постановою Київського апеляційного суду вселено позивача та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою позивачу.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч.ч.1,3 ст. 319 ЦК України)

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-1500цс15.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього.

Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження №61-18125св18).

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності. Для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, визначальним є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників.

У даному випадку спірні правовідносини не стосуються ані поділу, ані виділу частки у квартирі, ані встановлення порядку користування спірною квартирою.

Порядок користування спірною квартирою зберігається на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2011 року, яким встановлено порядок користування спірною квартирою і ніяким чином не змінено розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушено їх прав, як власників, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року в справі № 442/7505/14-ц, провадження № 61-4536св18).

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності.

Також у рішенні суду зазначалося, що у разі визначення порядку користування спірною квартирою про який просить позивач ( ОСОБА_2 ) жила площа позивача, на яку він має право відповідно правовстановлюючого документа на частину цієї квартири збільшиться на 8,74 кв.м., а жила площа відповідачки ( ОСОБА_6 ) зменшиться на 8,74 кв.м. Вказане відповідно зменшення та збільшення жилої площі не є перешкодою для визначення порядку користування спірною квартирою у даному конкретному випадку. Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на квартиру. Частки сторін у праві власності на квартиру залишаються незмінними.

Позивач набув своє право власності на 86/100 частину квартири на підставі договору дарування від 23 червня 2021 року від ОСОБА_5 , яка в свою чергу набула право власності на 86/100 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 20.06.2020 року згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

У свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 20.06.2020 року було зазначено, що порядок користування квартирою встановлено судом та зазначено, що дане право користування переходить до спадкоємиці.

Таким чином, на час прийняття в дар 86/100 частин квартири на праві спільної часткової власності позивачу було відомо про вже встановлений порядок користування зазначеною квартирою (обтяження) та він прийняв у дар частину квартири (86/100) з вже встановленим порядком користування.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Тлумачення ч.3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду ні з вимогою про виділ його частки, ні з вимогою про поділ, ні з вимогою про встановлення порядку користування зазначеною квартирою.

У даній справі відсутні позовні вимоги щодо перерозподілу ідеальних часток власників у спірній квартирі, тому позовна вимога Позивача про стягнення грошової компенсації є необгрунтованою, оскільки грошова компенсація за житло може бути стягнута лише у випадку перерозподілу ідеальних часток.

Статтею 16 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19) та багатьох інших.

У розумінні статті 13 Конвенції «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Зазначена стаття вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

При цьому, належним способом захисту порушеного права повинен бути не тільки ефективний спосіб захисту, спрямований на реальне відновлення порушених прав позивача, а й у спосіб, який є збалансованим з правами інших осіб, зокрема власників цього майна, та не порушуватиме їхні права.

З огляду на спір, який виник між співвласниками, обраний позивачем спосіб захисту не може бути розцінений як ефективний та такий, що є збалансованими з правами іншого співвласника квартири.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації з відповідача за користування останнім зайвими квадратними метрами в спільній квартирі не ґрунтуються на законі з огляду на те, що порядок користування було встановлено судовим рішенням від 24.10.2011, а вимоги щодо стягнення грошової компенсації з відповідача виникли після набуття права власності позивачем на підставі договору дарування з існуванням вже встановленого порядку користування спірною квартирою, а також враховуючи те, що позивач на момент встановлення порядку користування спірною квартирою не був співвласником 86/100 частки у праві спільної часткової власності на спірне нерухоме майно та не міг нести ймовірних негативних наслідків у зв`язку з користуванням частиною спірної квартири, а прийняв її у дар, разом з установленим порядком користування(обмеженням).

Крім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи відповідач з 05.03.1992 зареєстрований по теперішній час у зазначеній квартирі, і це є його єдине житло, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Що стосується одноособового користування відповідачем зазначеною спірною квартирою за період з 14 липня 2021 року по 14 жовтня 2023 року потрібно зазначити що в цей період відповідач не визнавав та оспорював право власності позивача у судовому порядку. Винесеним судовим рішенням по справі на користь позивача було стягнуто з відповідача моральну шкоду за чинення перешкод у користуванні спірним майном (справа №754/16217/21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваними правочинами є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічні правові позиції викладено в постановах Верховного суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 78 ЦПК України, яка встановлює ознаки допустимості доказів, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

З огляду на вищевикладене, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В обгрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 13 000,00 грн., представник відповідача надав до суду договір про надання правової (правничої ) допомоги від 11.07.2023, акт приймання-передачі наданих послуг від 03.04.2024, акт приймання-передачі наданих послуг від 19.04.2024, копії квитанцій, що підтверджують оплату послуг за договором про надання правової допомоги.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні позову.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначалося вище, у справі відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з позивача витрати за надання правової допомоги на користь відповідача в сумі 8 000,00 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 17, 18, 76 - 82, 89, 141, 223, 230, 258, 259, 263-265, 268, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 321, 358 ЦК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за користування чужою власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду складено 16.05.2024.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон