ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2024 року

м. Харків

справа № 619/5899/23

провадження № 22ц/818/1884/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2

відповідач - Національна поліція України, представниця відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2024 року в складі судді Нечипоренко І.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національної поліції України про скасування арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що 30 січня 2015 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

08 липня 2017 року подружжям за договором купівлі-продажу придбано земельну ділянку площею 0,2314 га за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка № НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після його смерті відкрилася спадщина, при прийнятті якої стало відомо, що на все майно померлого накладено арешт. Окрім того, частина майна, на яку накладено арешт належить їй на праві власності.

Зазначила, що підставою для внесення запису про арешт майна стала постанова від 16 квітня 2008 року, винесена старшим слідчим Головного слідчого управління МВС України в рамках кримінального провадження № 7001 за частиною 3 статті 307, частиною 3 статті 309 КК України, яка 25 липня 2008 року направлена до суду.

Вважала, що накладений арешт на майно постановою від 16 квітня 2008 року до теперішнього часу не знятий порушує її право власності на майно.

Просила скасувати арешт за реєстраційним номером № 7073329, зареєстрований 22 квітня 2008 року Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови від 16 квітня 2008 року Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, звільнено з-під арешту, накладеного на підставі постанови старшого слідчого ОВС Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 16 квітня 2008 року ОСОБА_5 , земельну ділянку площею 0,2314 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка, № НОМЕР_1 , кадастровий номер :00:003:1611, яка належить ОСОБА_1 в 40/100 частках та ОСОБА_6 в 60/100 частках; в іншій частині позову відмовлено.

На вказане рішення суду Національна поліція України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, не врахував того, що за інформацією, наданою Департаментом інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України, вирок Дарницького районного суду м. Києва, яким ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку на 3 роки та який набрав законної сили 09 липня 2009 року, питання про звільнення майна та цінностей з-під арешту повинно було вирішуватись судом, який постановив вирок у відповідності до норм кримінального судочинства. Зазначив, що позивачкою не доведено та не спростовано те, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2009 року не вирішено питання про скасування спірного арешту, накладеного на спірне майно та цінності. Вказав, що спірне майно придбано 08 липня 2017 року, тобто через дев`ять років після винесення постанови про накладення арешту. Таким чином арешт ніяким чином не міг поширюватися на це майно. Арешт діє та поширює свої межі на те майно, яке було придбане ОСОБА_7 та належало йому на праві власності до винесення постанови Головного слідчого управління МВС України від 16 квітня 2008 року, а не навпаки. Посилався на те, що судом взято до уваги витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який сформований 28 липня 2017 року. Тобто на момент звернення позивачки у 2023 році з даним позовом, інформація викладена в даному реєстрі могла бути змінена, а отже не є актуальною. Крім того, вказаний витяг сформовано 28 липня 2017 року. Тобто саме станом на цю дату позивачка повинна була дізнатися про порушення її майнових прав. Зазначив, що позивачка не надала доказів того, що саме на земельну ділянку площею 0,2314 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , взагалі накладався арешт.

12 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника до суду апеляційної інстанції подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що інформація щодо існуючого арешту їй стала відома після смерті ОСОБА_7 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та від приватного нотаріуса Коробець О.М., яким 10 квітня 2024 року за вих. №207/01-16 надано листа щодо затримання вчинення нотаріальної дії до зняття арешту або уточнення даних особи. Тому зазначений документ ніяк не міг бути поданий при розгляді справи в суді першої інстанції. Так, в цьому листі чітко зазначено, що було накладено арешт абсолютно на все майно ОСОБА_7 , навіть на те, що невизначено. Зазначила, що Національна поліція України не спростувала той факт, що вироком Дарницького районного суду міста Києва від09 липня 2009року було скасовано арешт. Твердження Національної поліції України щодо того, що питання про звільнення майна та цінностей з-під арешту повинно вирішуватися судом, який постановив вирок у відповідності до норм КПК України 1960 року є не вірним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 7 листопада 2022 року у справі № 725/7187/19 зробив наступний правовий висновок: «Вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, є способом захисту зазначеного права(різновидом негаторного позову), а сутність негаторного позову виключає застосування позовної давності». Вказала, що Національна поліція України не зазначає, яким саме чином будуть порушені її права та інтереси у разі скасування арешту.

29 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від Національної поліції України надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що Національна поліція України не є належним відповідачем у справі та не може відповідати за заявленими вимогами, оскільки не був стороною в кримінальній справі, в якій було накладено арешт, відтак, враховуючи наведені вище обставини справи, покладення судовим рішенням на Національну поліцію України обов`язку щодо сплати понесених позивачкою судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн є протиправним та незаконним, оскільки Національна поліція України є неналежним відповідачем. Зазначив, що саме на позивачку покладено обов`язок надати суду докази на підтвердження своїх позовних вимог разом із позовною заявою. При цьому позивачка не була позбавлена права подати клопотання до суду першої інстанції про витребування доказів у разі виникнення труднощів в неї з поданням до суду окремих доказів.

В суді апеляційної інстанції представниця відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник позивачки заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав її безпідставною. Акцентував увагу суду на тому, що необхідність у накладенні арешту, який також порушує права позивачки, відпала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Національної поліції України необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки накладений арешт на майно порушує право власності позивачки на майно, її позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 30 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.16).

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2017 року ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_1 в 40/100 частках та ОСОБА_4 в 60/100 частках купили земельну ділянку площею 0,2314 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 липня 2017 року встановлено, що 22 квітня 2008 року за № 7073329 Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови від 16 серпня 2008 року Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України внесено відомості щодо арешту нерухомого майна (невизначене майно, все майно та цінності), що належать ОСОБА_7 (а.с.18).

Постановою старшого слідчого ОВС Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 16 квітня 2008 року накладено арешт на майно та цінності підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках кримінальної справи №24-27 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 (а.с.13).

Як вбачається з повідомлення Головного слідчого управління Національної поліції України № 24/С-966аз/ас від 03 листопада 2023 року під час розслідування кримінальної справи №7001 пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 307, частиною 3 статті 309 КК України. 25 липня 2008 року указана кримінальна справа відповідно до статті 232 КПК України (в редакції 1960 року) направлена до суду (а.с.14).

З листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 8924-2024 від 29 січня 2024 року вбачається, що 09 липня 2009 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено вирок, який набрав законної сили 19 листопада 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_7 засуджено до 5 років позбавлення волі зі звільненням від покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку терміном 3 роки (а.с.76).

Щодо юрисдикції спору та його вирішення по суті.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що: «21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

21.2. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

21.3. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

21.4. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

21.5. Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири. Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що: «апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом АТ «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

Матеріали справи свідчать про те, що арешт на спірне нерухоме майно накладений постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 16 квітня 2008 року в рамках кримінальної справи №24-27 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, розпочатого і завершеного за правилами КПК України 1960 року.

ОСОБА_1 не була учасником кримінального провадження, в межах якого накладено арешт на земельну ділянку.

Колегія суддів зазначає, що звернення ОСОБА_1 до слідчого судді з клопотанням про зняття арешту в порядку КПК України 2012 року не перешкоджає її зверненню до суду за захистом її цивільних прав як співвласника нерухомого майна, арешт на яке накладено в межах кримінального провадження, розпочатого й завершеного за правилами КПК України 1960 року та учасником якого позивачка не була.

За таких обставин колегія суддів вважає неспроможними доводи Національної поліції України про те, що питання про звільнення майна та цінностей з-під арешту повинно було вирішуватись судом, який постановив вирок у відповідності до норм кримінального судочинства. У зв`язку з чим питання про наявність або відсутність у зв`язку з цим підстав для скасування арешту підлягає дослідженню судами під час розгляду спору по суті та не впливає на його юрисдикцію. Таким чином підсудність даного спору відноситься до судів цивільної юрисдикції.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/1750/23 (провадження № 61-12325св23).

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Частиною першої статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріалами справи встановлено, що арешт на спірне нерухоме майно (земельну ділянку) накладений постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 16 квітня 2008 року в рамках кримінальної справи №24-27 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, розпочатого і завершеного за правилами КПК України 1960 року.

На даний час порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України (2012 року). Проте, арешт, який просила зняти позивачка, накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI Перехідних положень КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

На правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року, не встановлював.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц.

За статтею 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Статтею 170 КПК України, чинного на час розгляду справи передбачено, що завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право інших співвласників цього майна.

За змістом статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Ураховуючи встановлені обставини справи та те, що позивачка не була учасником кримінального провадження, кримінальні процесуальні правовідносини припинені та минув тривалий час після розгляду справи, а майно у виді зазначеної вище земельної ділянки придбано під час перебування у шлюбі, зареєстрованого вже після розгляду кримінальної справи, в межах якої накладено арешт на все майно ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав неправомірним обмеження права особи користуватися належним їй майном, у тому числі оформлювати спадкові права, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення вимог та звільнення з під-арешту саме земельної ділянки площею 0,2314 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилання Національної поліції України на відсутність взагалі арешту на земельну ділянку колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 липня 2017 року, з якого вбачається накладення арешту на майно.

Доводи Національної поліції України щодо того, що вона не є належним відповідачем у справі колегія суддів відхиляє, оскільки Міністерство внутрішніх справ України є органом влади, який формує державну політику у сфері, зокрема забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Разом із тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього відповідні завдання та функції держави покладалися на міліцію.

Таким чином суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Національна поліція України в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.