ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/1715/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за договором про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 07.07.1995 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду від 08 серпня 2021 року шлюб між ними розірвано.

Після припинення шлюбних стосунків, вони з відповідачем 10 лютого 2021 року, за взаємною згодою, уклали договір про поділ майна подружжя, за яким домовились припинити право спільної сумісної власності подружжя та визначити способи розподілу спільного майна: домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, площею 0,1000 га і 0,0746 га, за цією ж адресою, квартири АДРЕСА_2 і нежитлового приміщення АДРЕСА_3 . Згідно умов договору до особистої приватної власності відповідача перейшов житловий будинок із земельними ділянками, а до власності позивачки перейшли квартири та нежитлове приміщення. Однак, оскільки при поділі майна вони з відповідачем відійшли від рівності часток, ними, в нотаріально посвідченому договорі, було погоджено сплату відповідачем їй грошової компенсації з його особистих коштів в сумі 450 000,00 грн. не пізніше 01.06.2021, на що вони погодилися і підписали зазначений договір у нотаріуса під відеозапис.

Разом з тим, відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, що є підставою для застосування санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: стягнути з відповідача за договором про поділ майна подружжя компенсацію у розмірі 450 000,00 грн., інфляційні втрати у сумі 2 620,10 грн., 3% річних у сумі 13 500,00 грн. від простроченої суми сплати компенсації.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму компенсації за договором про поділ майна в розмірі 450 000 гривень 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 620 гривень 10 коп., 3% річних в розмірі 13 500 гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 4 661 гривня 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць З.О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не погоджується із рішенням суду у повному обсязі та із заявленною вимогою в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 620,10 грн. та 3% річних у розмірі 13 500,00 грн. від простроченої суми компенсації. Вважає, що судом не було враховано той факт, що позивачкою не було дотримано положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому ця норма застосуванню не підлягає. Вимоги пред?явлено за відсутності порушеного права ОСОБА_1 та відсутності простроченного грошового зобов?язання, оскільки позивачкою не надано доказів направлення відповідачу вимоги щодо повідомлення про спосіб виконання договору про поділ спільного майна подружжя, що є підставою для відмови у позові, як це зазначено в рішенні суду у справі №643/3512/19.

Також, вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застсовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема, до сімейних.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, 10 лютого 2021 року між ОСОБА_1 , як дружиною, та ОСОБА_2 , як чоловіком, було укладено Договір про поділ майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. за реєстрованим № 147 (а.с. 11-13).

Відповідно до пункту 3 цього Договору сторони домовились, що після укладення цього договору, в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га. До особистої приватної власності ОСОБА_1 переходить квартира за адресою: АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою: АДРЕСА_5 .

Пунктом 2 Договору сторони погодили вартість майна, з посиланням на відповідні звіти про оцінку майна, а саме: вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 024 500,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1000 га 40 000,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0746 га 29 840,00 грн. (підпункти 2.1-2.3 договору), квартири за адресою: АДРЕСА_4 130 000,00 грн., нежитлового приміщення після реконструкції квартир за адресою: АДРЕСА_6 , № 29 342 000,00 грн. (підпункти 2.4-2.5 договору).

Відповідно до пункту 4 Договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, зазначене у п.п. 2.1, 2.2., 2.3 має значну сукупну вартість та за домовленістю сторін за цим договором, чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450 000,00 грн. за рахунок його особистих коштів не пізніше 01.06.2021. На підтвердження виконання цього пункту, дружина зобов`язана видати чоловіку заяву про повний розрахунок, справжність підпису на якій повинно бути засвідчено нотаріально.

Пунктом 5 Договору визначено, що після підписання цього договору майнові претензії сторін щодо спільного майна подружжя вважаються врегульованими

Згідно пункту 8 Договору, сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що жодна з них не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Відповідач ОСОБА_2 у серпні 2023 року звернувся до суду із позовом про визнання недійсним указаного договору від 10.02.2021, посилаючись на той факт, що із вказаними умовами договору він не ознайомився, нотаріусом повний текст спірного договору йому не зачитувався, тому він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Євгеній Михайлович про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 10.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з факту невиконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за Договором про поділ майна подружжя від 10 лютого 2021 року, та його обов`язку, у зв`язку з цим, сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.2-4, 6 ст.11 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вбачається зі змісту статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відтак, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, згідно пункту 4 Договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, зазначене у п.п. 2.1, 2.2., 2.3 має значну сукупну вартість та за домовленістю сторін за цим договором, чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450 000,00 грн. за рахунок його особистих коштів не пізніше 01.06.2021. На підтвердження виконання цього пункту дружина зобов`язана видати чоловіку заяву про повний розрахунок, справжність підпису на якій повинно бути засвідчено нотаріально.

Відповідачем ОСОБА_2 не доведено факт належного виконання умов договору в частині погодженого сторонами пункту 4 договору, а саме сплати ним ОСОБА_1 в рахунок компенсації 450 000,00 грн. у строк до 01.06.2021, а тому, ураховуючи договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та невиконання в погоджений строк грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що вимоги пред?явлено за відсутності порушеного права ОСОБА_1 та відсутності простроченного грошового зобов?язання, оскільки позивачкою не надано доказів направлення відповідачу вимоги щодо повідомлення про спосіб виконання договору про поділ спільного майна подружжя, що є підставою для відмови у позові, як це зазначено в рішенні суду у справі №643/3512/19.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, норми ЦПК України не містять положень щодо необхідності врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у судових рішеннях суду першої інстанції, а тому посилання в апеляційній скарзі на рішення суду у справі №643/3512/19 є помилковим. Більш того, посилаючись на вказане рішення суду, відповідач ОСОБА_2 не врахував, що вказане судове рішення ухвалено за інших фактичних обставин справи, зокрема, умовами Договору у цій справі було передбачено обов?язкове направлення відповідного письмового повідомлення, в якому визначено спосіб виконання (готівка чи безготівкові платежі) та визначена інша інформація, необхідна для такого виконання (банківські реквізити, тощо), тоді як у Договорі про поділ майна подружжя від 10 лютого 2021 року такі умови відсутні.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами ст.549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 08.02.2018 року у справі №826/22867/15 Верховий Суд зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що положення ст. 625 ЦК України, знаходяться у Главі 51 (правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання) Розділу першого (загальні положення про зобов`язання) Книги 5 (зобов`язальне право) Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання цього розділу є правовідносини та зобов`язання, які виникають з підстав встановлених ст.11 цього кодексу, тобто, у данному випадку зобов?язання виникли із Договору про поділ майна подружжя від 10 лютого 2021 року, у зв?язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами склалися сімейні правовідносини та на правовідносини сторін не поширюються положення статті 625 ЦК України.

Відтак, позивачка ОСОБА_1 має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення виконання цього Договору.

При цьому, колегія суддів погоджується з визначенням розміру сум, нарахованих позивачем за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 ЦК України, який не спростовано відповідачем, як і не надано ним власного розрахунку такої заборгованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна, - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: