Провадження № 2/369/1172/24
13.05.2024 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору поставки недійсним (неукладеним), -
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила суд, визнати недійсним з моменту укладення договір-замовлення № б/н від 19.02.2019 року укладений між нею та ОСОБА_3 на загальну суму 115 000 (сто п`ятнадцять ) тисяч гривень 00 коп.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду на відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду від 11.12.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Представник позивача у судове засідання 13.05.2024 року не з`явилася, подала до суду клопотання, в якому просила суд розглядати справу без участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач у судові засідання не з`являлася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 12.10.2023 р. було витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію, зі змісту якої стало відомо, що 09.08.2023 року ОСОБА_2 перетнула державний кордон України та протягом часу розгляду справи на територію України не поверталась. Позиція відповідача щодо позову суду не відома.
За відсутності заперечень представника позивача суд ухвалив рішення про проведення заочного розгляду справи по суті, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з наступних підстав.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник),який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням ,а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В матеріалах справи міститься договір-замовлення № б/н від 19.02.2018 року за умовами якого ОСОБА_3 (Замовник), що проживає за адресою: АДРЕСА_1 замовила у фізичної особи ОСОБА_1 меблі.
Згідно п. 11 договору-замовлення № б/н від 19.02.2018 року найменування та кількість меблів вказана в додатку до договору.
Згідно п. 2, 3 договору-замовлення № б/н від 19.02.2018 року вартість замовлення, погоджена з замовником становила 115 000,00 грн. з яких 86 720,00 грн. - сума авансового платежу та 28 280,00 грн. - доплати. Строк поставки меблів визначений - 45 днів.
Як було встановлено, Договір-замовлення № б/н від 19.02.2018 року містить помилку, а саме не вірно зазначений рік його укладення, замість 19.02.2018 р. мало бути зазначено 19.02.2019 р. Дана обставина підтверджується пояснювальною запискою менеджера ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_4 написаною ОСОБА_2 13.04.2019 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто обов`язковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноручно вчиняють підпис на відповідному документі при укладенні правочину.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
В ході судового розгляду встановлено відсутність волевиявлення у ОСОБА_1 на укладення договору-замовлення № б/н від 19.02.2019 р.
Так зі змісту пояснювальної записки ОСОБА_4 вбачається, що договір-замовлення № б/н від 19.02.2018 року складався нею, як менеджером ФОП ОСОБА_1 , відтак особистої участі в укладенні даного правочину ФОП ОСОБА_1 не приймала та можна дійти висновків, що підпис в договорі стоїть не її. Про що і наголошувала позивач в позовній заяві.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає у справі експертизу зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких становити відповідні обставини неможливо.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку не може бути питання права (ч.2 ст. 102 ЦПК України).
В роз`ясненнях викладених у п.1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.1997 року № 8 Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах звернуто увагу на те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коди висновок експерта не можуть замінити іншими засобами доказування.
Таким чином, судом встановлено, що договір-замовлення № б/н від 19.02.2019 року ОСОБА_1 не підписувала, відповідно, істотних умов його не погоджувала та волевиявлення на укладення зазначеного договору в неї було відсутнім.
Крім того з договору-замовлення № б/н від 19.02.2019 р. вбачається, що в графі: з умовами договору-замовлення ознайомлена та згодна відсутні будь-які ідентифікаційні дані відповідача, як сторони договору, в тому числі її особистий підпис, що впливає на укладення договору.
Також з пояснювальної записки вбачається, що менеджером ОСОБА_4 допущено помилку в товарному чеку б/н від 21.02.2019 року щодо оплати вартості меблів на суму 115 000,00 грн., що також свідчить про те, що кошти за замовлені меблів отримувались не ОСОБА_1 , а зовсім іншою людиною, що здійснювала супровід договору № б/н від 19.02.2018 року.
Крім того судом встановлено, що згідно виписки АТ Альфа-банк від 15.04.2021 року за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 р., кошти в розмірі 115 000 (сто п`ятнадцять тисяч гривень) 00 коп. на виконання умов договору-замовлення № б/н від 19.02.2019 р. на рахунок ОСОБА_1 не надходили.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину, що передбачено ст.215 ЦК України.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги досліджені під час розгляду справи докази, які свідчать про те, що договір-замовлення № б/н від 19.02.2019 р. ОСОБА_1 не укладався, підпис на договорі не відповідає її власносному підпису та між сторонами договору не погоджувалися всі істотні умови, а в позивача було відсутнє волевиявлення на укладання договору, суд приходить до висновку, що договір-замовлення № б/н від 19.02.2019 р. слід визнати недійсним з моменту його укладення.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, доводи представника позивача, на які вона посилалися як на підстави вимог позову, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, суд, керуючись ст. 141 ЦПК України, судові витрати щодо судового збору покладає на відповідача.
Керуючись ст.ст. 11,15, 16, 202, 203, 204, ч. 2 ст. 207, ст. 627, ч.1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 655, ст. 712 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, п.1 ч.1 ст. 103, 141, 263-265, 268, 273, 281-284 ЦПК України суд -,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору поставки недійсним (неукладеним) задовольнити.
Визнати недійсним з моменту укладення договір-замовлення № б/н від 19.02.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на загальну суму 115 000 (сто п`ятнадцять тисяч гривень) 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень) 00 коп.
Найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його складення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено: 16.05.2024 року.

Суддя А.В. Янченко