Справа № 162/450/23 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/530/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування виконавчого комітету Любешівської селищної ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що від шлюбу із відповідачкою у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час в суді на розгляді перебуває справа про розірвання їх шлюбу. Зазначає, що у зв`язку з тим, що дружина постійно відлучається з місця їхнього спільного проживання, син проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідачка належним чином не бере участі у вихованні та утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки відсутність її за місцем проживання разом із сином призводить до погіршення нормальних теплих сімейних відносин як матері і дитини, син не відчуває та фактично позбавлений материнської любові. Натомість позивач має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання, не зловживає спиртними напоями, наркотичних засобів не вживає, позитивно характеризується за місцем проживання, тому вважає, що дитині буде краще проживати з ним.

Просить суд визначити місцем проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання його батька ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та судові витрати залишити за позивачем.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 12 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач, в інтересах якого діє його представник, подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу третя особа просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Судом встановлено, що 13.10.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований Деревківською сільською радою Любешівського району Волинської області, актовий запис № 2, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.10.2011 (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 28.03.2012 (а.с.5, зворот).

Відповідачка ОСОБА_3 своєю нотаріально посвідченою заявою від 25.05.2023 р. дала згоду на постійне місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком дитини ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 05.07.2023 він обирає місце проживання зі своїм батьком ОСОБА_2 (а.с.24).

Згідно з витягів з реєстру територіальної громади від 25.05.2023 та від 21.06.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, зворот, 11).

Згідно з витягу № 10662 адміністратора відділу ЦНАП Любешівської селищної ради від 18.11.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.69).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 вбачається, що домогосподарство складається з житлового будинку в якому 4 житлові кімнати, коридор, веранда та комора. В будинку наявні всі необхідні матеріали та побутові прилади, проведений водопровід. На подвір`ї розташована літня кухня, яка складається з житлової кімнати, санвузла та кухні, де наявні всі прилади необхідні для проживання (а.с.6).

З характеристики з місця проживання ОСОБА_2 вбачається, що він перебуває у добрих відносинах з односельчанами, скарг та нарікань від односельчан на поведінку в побуті не надходило. Крім того, бере активну участь в громадському житті села, сумлінно виконує громадські доручення (а.с.23).

Відповідно до висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Любешівської селищної ради від 25.01.2024, затвердженого рішенням виконавчого комітету Любешівської селищної ради від 25.01.2024 № 13, Любешівська селищна рада як орган опіки та піклування вважає недоцільним визначати місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 . Даним висновком встановлено, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 30.06.2023 шлюб між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано (справа № 162/403/23). Комісією 18.01.2024 було обстежено умови проживання позивача за місцем проживання в АДРЕСА_1 та встановлено, що умови проживання дитини та батька задовільні. Батько дитини ОСОБА_2 військовослужбовець. Матір дитини ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за цією ж адресою, разом з дитиною, піклується про неї, займається її вихованням, доглядом та утриманням. ОСОБА_7 є учнем 6 класу ЗЗСО «Деревківський ліцей». Успішністю сина цікавляться і мама, і тато. З татом спілкування в переважній більшості відбувається в телефонному режимі. На батьківські збори та позакласні заходи приходить мама. Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 03.09.2022 солдат ОСОБА_2 з 29.03.2022 по даний час приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф в Донецькій і Луганській областях. Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї відділення соціальної роботи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Любешівської селищної ради від 18.01.2024 №4 ознак складних життєвих обставин виявлено не було, матір ОСОБА_3 спроможна виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею (а.с.97-99).

Факт перебування позивача ОСОБА_2 з 29.03.2022 по даний час на військовій службі стверджується також відповідною довідкою командира військової частини НОМЕР_3 від 03.09.2022 (а.с.72, 81) та поясненнями учасників справи.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402-III).

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Тобто права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

За змістом частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою.( ст. 160 СК України)

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Апеляційний суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову правильно виходив з того, що на даний час дитина зареєстрована і проживає в будинку батька за адресою, яку просить визначити місцем її проживання позивач. Мати дитини (відповідачка), яка також проживає за цією ж адресою, разом з дитиною. Згідно з висновком органу опіки і піклування є недоцільним визначати місце проживання дитини з батьком. Згідно з актом обстеження умов проживання від 04 липня 2023 року позивач, відповідач та їх неповнолітній син проживають за однією адресою.

Судом встановлено, що мати дитини належним чином виконує обов`язки щодо неповнолітнього сина, у той час як позивач перебуває у складі Збройних Сил України, що унеможливлює фактичне виконання ним своїх обов`язків у випадку задоволення судом вказаного позову. Позивачем не подано доказів того, що матір дитини проживає за іншою адресою, не піклується їхнім неповнолітнім сином, не цікавиться його життям.

Колегія суддів звертає увагу, що визнання матір`ю позову про визначення місця проживання дитини з батьком не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки це не відповідає інтересам дитини.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору, однак колегія суддів звертає увагу, що вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права та встановленими судом першої інстанції обставинами справи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді :