ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1024/23Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М.
Провадження № 22-ц/817/445/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

представника ОСОБА_1 - адвоката Руденко О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10569/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 січня 2024 року (ухвалене суддею Сіянко В.М., повний текст рішення складено 09 лютого 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Скориківської сільської ради, Орган опіки та піклування Скалатської міської ради про відібрання дітей від батька без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що її дочка ОСОБА_6 з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22 травня 2007 року.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 народила трьох дітей:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оскільки ОСОБА_6 не перебувала в шлюбі, записи про батька дітей було внесено за вказівкою матері.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла.

На день смерті матері діти проживали та були зареєстровані з нею, їх бабусею за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що рішенням Скориківської сільської ради від 25 березня 2022 року, її - ОСОБА_1 було призначено опікуном над дітьми: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Рішенням Підволочиського районного суду від 06 березня 2023 року, що набрало законної сили 06 червня 2023 року, ОСОБА_5 визнано батьком дітей.

03 травня 2023 року відповідач з`явився за місцем її проживання разом із дітьми та бажав забрати дітей, проте після отриманої відмови дітей від проживання з ним, став їм погрожувати, що віддасть в інтернат.

Також зазначає, що після призначення її опікуном над дітьми та на момент розгляду даної справи, діти проживають з нею і знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач не може створити умов для фізичного та духовного розвитку дітей.

З урахуванням наведеного та необхідністю забезпечення якнайкращих інтересів дітей, ОСОБА_1 просила відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від батька ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав, визначити місце проживання дітей разом з нею та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох дітей у розмірі 1/2 частини його доходу.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , разом з бабою ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 2147, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від батька ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав та передати їх бабі ОСОБА_1 , в іншій частині рішення залишити бе змін.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Звертає увагу на те, що до матеріалів справи було додано характеристику сім`ї Козловських, акти обстеження житлово-побутових умов, а також у суді першої інстанції було допитано свідків, які підтвердили, що за життя матері батьки вживали алкоголь, залишали дітей голодними та замкненими в приміщенні без нагляду.

Вказує, що за час проживання дітей з батьками, а саме з 2014 року і до моменту смерті ОСОБА_6 відповідач не зміг створити умов для проживання дітей у середовищі необхідному для їхнього безпечного життя, здоров`я, морального виховання та гармонійного розвитку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко О.А. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилася без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, тому враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності відповідача.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у відібранні дітей від батька без позбавлення батьківських прав, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено шлюб 25 січня 2003 року.

Даний шлюб розірвано 22 травня 2007 року, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с. 8).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 народила дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 9); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.10); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 11).

Оскільки ОСОБА_6 не перебувала в шлюбі, записи про батька дітей провадилися за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записали за її вказівкою у відповідності до статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 12-14).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 15).

Згідно з довідкою №430 від 02 вересня 2022 року, виданою Скориківською сільською радою, на день смерті ОСОБА_6 її малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані, проживали та проживають (на день видачі довідки) в АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Рішенням виконавчого комітету Скориківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №17 від 25 березня 2022 року призначено ОСОБА_1 опікуном над трьома малолітніми дітьми (а.с. 16).

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області №604/321/22 від 06 березня 2023 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 визнано батьком дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 18-22, 89-92, 105-115).

Із змісту характеристики №385 від 29 грудня 2014 року на сім`ю ОСОБА_7 вбачається, що сім`я проживала без реєстрації з 2010 року за адресою: АДРЕСА_2 . Проживали за даною адресою: ОСОБА_6 - мати, ОСОБА_5 - батько, діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. У сім`ї Козловських проявлялися випадки зловживання обома батьками алкогольними напоями, зі сторони сільського голови були неодноразові зауваження щодо поведінки батьків (а.с. 24).

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 19 березня 2018 року, 26 липня 2018 року, 09 серпня 2018 року, 06 квітня 2020 року санітарно-гігієнічні умови проживання є незадовільними, кошти витрачаються на потерби батьків і лише частково на дітей, не створено необхідних умов для дітей (а.с.25-28).

Повідомленням голови Скориківської сільської ради №220 від 14 квітня 2020 року встановлено, що зі сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є факт злісного не виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 29).

Розпорядженням голови №50 від 04 червня 2021 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 поставлено на облік дітей, які опинились у складних житттєвих обставинах (а.с.30).

Рішенням виконавчого комітету Скориківської сільської ради №95 від 28 листопада 2023 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність відібрання дітей від батька ОСОБА_5 без позбавлення його батьківських прав (а.с. 100-102).

Висновком службою у справах дітей Скалатської міської ради встановлено, що є недоцільно відібрання дітей від батька ОСОБА_5 без позбавлення його батьківських прав, оскільки відсутні докази невиконання або неналежного виконання ним батьківських обов`язків (а.с. 142).

Представником служби у справах дітей Скориківської сільської ради надано акти обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , від 13 вересня 2022 року, 14 грудня 2022 року, 05 квітня 2023 року, 25 липня 2023 року, згідно з якими діти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , проживають в сім`ї ОСОБА_1 , яка створила для дітей належні побутово-матеріальні умови, піклується про них (а.с. 151-154).

У судовому засіданні судом першої інстанції було допитано свідків. Зокрема, свідок ОСОБА_10 пояснила, що є матір`ю відповідача ОСОБА_5 . Її син у 2023 року встановив через суд своє батьківство відносно трьох дітей, які проживали та проживають з ОСОБА_1 , але син не вчиняє жодних дій для того, щоб забрати дітей до себе.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , але коли між батьками почали виникати конфлікти, вона перейшла жити до бабці ОСОБА_1 , яка фактично її виростила. На її думку, брату та сестрам краще жити з бабою, яка дбає про них.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердили, що діти проживають з ОСОБА_1 , яка їх виховує та утримує. За життя матері дітей ОСОБА_6 бували випадки, коли діти залишалися голодні, замкнені в приміщенні без нагляду, в той час як батьки вживали алкоголь.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що є старостою села Колодіївка Тернопільського району Тернопільської області, де на даний час проживає ОСОБА_5 .. З приводу відношення останнього до дітей та участі у їхньому вихованні пояснити нічого не може, оскільки в той час сім`я ОСОБА_7 на території села не проживала. На даний час жодних скарг на ОСОБА_5 з боку мешканців села не надходило.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відібрання дітей від батька без позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження жорстокого поводження з дітьми з боку їхнього батька, зловживанням ним алкоголем або наркотичними засобами або наявності інших передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України підстав для задоволення таких вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суд враховує висловлену дітей думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (Постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відображена у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки одного із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав з попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд має право також вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси).

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- XII (далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Зокрема, прийшов до правильного переконання про відсутність доказів щодо існування небезпеки від якої необхідно захистити неповнолітніх дітей.

Виходячи з вищенаведеного та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у частині позовних вимог про відібрання дітей від батька ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, тому підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.