ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9640/24 Справа № 206/697/24 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2024 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визначивши третіми особами КП Жилсервіс-5 ДМР, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, на предмет визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування кімнатами № 96,98 в будинку АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що відповідачі у кімнатах АДРЕСА_2 не проживають з 2018 року, кімнатами не користуються, що підтверджується актами комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР про непроживання в гуртожитку від 04 травня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 06 листопада 2023 року, що є підставою, в силу ст. 71,72 Житлового кодексу України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2024 року У задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи КП «Жилсервіс-5» ДМР, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено повністю (а.с.151-155).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено відсутність поважності причин непроживання відповідачів за спірною адресою, натомість, за контраргументами та доказами відповідачів, останні не можуть проживати у гуртожитку з підстав блокування балансоутримувачем доступу до кімнат шляхом проведення ремонтних робіт та підняття підлоги додатковим настилом у коридорі, внаслідок чого двері у помешкання не відчиняються. Також зазначено, що порушення відповідачами правил проживання в гуртожитку судом не встановлено.

Не погодившись з таким рішенням, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що відповідачі зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_3 з 21 листопада 2013 року, однак з 2018 року за цією адресою не проживають. Фактично відповідачі з вересня 2013 року проживають за адресою: АДРЕСА_4 , що свідчить про те, що місце реєстрації відповідачів у спірних кімнатах у гуртожитку з постійним місцем проживання не пов`язане та носить формальний характер. За таких обставин позивач має право вимагати захисту свого порушеного права власності на жиле приміщення на підставі положень ст.383,391 ЦК України та ст. 71,72 ЖК України.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, через свого представника адвоката Пащенко В.І. у листопаді 2024 року подав відзив на апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги. Також зазначив, що виконкомом Дніпропетровської міської ради 19 жовтня 2016 року за №444 прийнято рішення Про затвердження Положення про порядок установлення фактів порушення правил проживання у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, яким чітко передбачені умови для звернення до суду з вимогами про визнання осіб такими, що втратили право користування. Такими умовами є встановлення фактів порушення правил проживання та користування приміщеннями в гуртожитку, що встановлюються складом комісії з чітким переліком осіб, які повинні входити до складу комісії. Апелянтом не надано доказів, що комісія саме в передбаченому Положеннями складі встановлювала такі порушення з боку відповідачів, та відповідні порушення мали місце взагалі. Надані позивачем Акти, складені неуповноваженими на це особами та датовані 2023 роком, тоді як позивач посилається на непроживання відповідачів з 2018 року, доказів чому не надає. Відповідач зазначив, що судом першої інстанції спільним актом сторін складений акт на вимогу суду, де підтвердились підстави та поважність причин непроживання відповідачів у спірному приміщенні через проведення ремонтних робіт у коридорі поверху гуртожитку, через що двері до кімнат відповідачів не відкриваються та доступу до помешкання немає, що спростовує доводи апелянта (а.с.194-197).

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що кімнати АДРЕСА_3 перебувають у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 листопада 2013 року зареєстровані у кімнатах АДРЕСА_3 .

З наданих позивачем актів комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про непроживання в гуртожитку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04 травня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 06 листопада 2023 року, а також довідки № 01/09/23 від 15 вересня 2023 року, яка видана ОСББ «Бульвар Слави 4», судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_4 .

Також в ході розгляду справи судом першої інстанції було досліджено відеозаписи, надані відповідачами, на яких зафіксовано неможливість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потрапити до кімнат АДРЕСА_3 , через підняття підлоги додатковим настилом у коридорі.

Згідно наданої відповіді КП «Жилсервіс-5», яка долучена до матеріалів справи, третя особа підтверджує, що нею було проведено ремонтні роботи у коридорі та встановлено додатковий настил на підлогу.

Судом першої інстанції було зобов`язано сторін скласти спільний акт під час виїзного огляду кімнат АДРЕСА_3 .

Відповідачі надали до суду запрошення на огляд, акт від 18 липня 2024 року та відеозапис, згідно яких представники КП «Жилсервіс-5» та Дніпровської міської ради для обстеження кімнат не прибули, а двері у спірній кімнати заблоковані піднятою підлогою, що унеможливлює доступ до кімнат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що наявними доказами у справі підтверджується факт поважності причин непроживання відповідачів у спірних кімнатах, оскільки власником майна не забезпечено належним чином доступ до жилих приміщень, а акти комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про непроживання в гуртожитку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04 травня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 06 листопада 2023 року складені без додержання вимог Положення про порядок установлення фактів порушення правил проживання у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, прийнятого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради 19 жовтня 2016 за № 444, що свідчить про їх недопустимість.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Системний аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, провадження № 61-12802св20.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилається на те, що відповідачі фактично проживають за іншою адресою, тоді як зареєстрованим місцем проживання у гуртожитку тривалий час не користуються, що є підставою для застосування положень ст. 71,72 ЖК України.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки апелянт не довів належними і допустимими доказами неповажність причин непроживання відповідачів у гуртожитку, тоді як судом першої інстанції, вживаючи усіх можливих процесуальних заходів, правомірно встановлено наявність перешкод з боку балансоутримувача гуртожитку в користуванні приміщенням шляхом проведення ремонту у коридорі з покриттям полу на рівні дверей у кімнати, які не відчиняються. За таких обставин відповідачі позбавлені можливості потрапити до свого житла та не проживають у ньому не з власної волі, а зворотнього апелянтом не доведено.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що позовні вимоги ґрунтуються лише на актах комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про непроживання в гуртожитку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04 травня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 06 листопада 2023 року, які, до того ж, складені в порушення Положення про порядок установлення фактів порушення правил проживання у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 19.10.2016 за № 444, чого апелянтом не спростовано як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.

Колегія суддів наголошує, що, звертаючись до суду із цим позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом у гуртожитку, позивач не аргументував належним чином ані мету, яку він переслідував, ані співмірність втручання у право відповідачів на житло відповідній меті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 серпня 2022 року у справі №553/907/19.

Крім цього, колегія суддів також враховує і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №592/1521/17, де зазначено, що правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Колегія суддів у даній справі наголошує, що апелянт не надавав доказів ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла, як і не довів, що втручання позивача на повагу до житла відповідачів, в якому вони правомірно зареєстровані, відповідає «нагальній суспільній необхідності».

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Дніпровської міської ради щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права та зазначає, що такі доводи в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів наголошує, що апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова Т.П. Красвітна