Дата документу 30.04.2024
Справа № 334/4844/23
Провадження № 2/334/142/24
30 квітня 2024 року м. Запоріжжя
Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Коломаренко К.А.,
при секретарі Цілінко А.С.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
до відповідача ОСОБА_3
про визнання договору дійсним
за участі:, представника позивачів адвоката Гладкого В.К. (діє на підставі Ордеру серії АР №1110949 від 01.06.2023)
19.06.2023 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за підписом адвоката Гладкого В.К., який діє на підставі Ордеру серії АР №1110949) до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, згідно якого позивачі просять визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.1996 року за №4337.К житлового будинку (літ. А, житловою площею 36,8 кв.м.; літ Б літня кухня; б, В сараї; пг погріб; Г уборна; Д навіс; №1,4,3 паркани; АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 495 кв.м., укладений на Запорізькій регіональній біржі нерухомості02 грудня 1996 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у рівних частках та ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.12.1996 року між відповідачем ОСОБА_3 та позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №4337.К, а саме житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 495 кв.м., який належав продавцю на підставі Договору, посвідченого 2-ю Запорізькою нотаріальною конторою 03.02.1993 року реєстровий номер 1-586. Вказаний будинок був придбаний в рівних частках позивачами. 02.12.1996 року вказаний будинок був зареєстрований Запорізькою регіональною біржею нерухомості та 03.12.1996 року Запорізьким бюро технічної інвентаризації. Вказаний договір містить усі суттєві умови для даного роду договорів і з часу його укладання будь-які зміни та доповнення до нього не вносились. Умови договору сторонами повністю виконані, а саме відповідачем були звільнені всі приміщення, передані ключі, він знявся з реєстрації за вказаною адресою. Заперечень та зауважень ніхто із сторін не заявляв. Позивачі використовують житловий будинок протягом 26 років для постійного проживання, зареєстровані з вказаною адресою, регулярно сплачують комунальні платежі та утримують будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою в належному санітарно-технічному стані. На час укладення договору ні позивачі, ні відповідач не знали, що правочин, який був здійснений через товарну біржу у відповідності до ст. 47 ЦК України (в ред. 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчинені правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, сторони за вказаним договором мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку і надвірних споруд, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній законодавством, яке діяло в 1996 році.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А.
Ухвалою суду від 23.06.2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
11.07.2023 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про виправлення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 12.07.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.
Ухвалою суду від 01.11.2023 року витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» наступні письмові докази: копію інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 з відомостями про всіх власників та підставами виникнення права власності; копію Договору, посвідченого Другою Запорізькою нотаріальною конторою 03.02.1993 р№ 1-586, на підставі якого будинок АДРЕСА_2 належали ОСОБА_3 ; копію довідки-характеристики Запорізького бюро технічно інвентаризації від 22.11.1966 за №15-1077; копію реєстраційного посвідчення Запорізького бюро технічно інвентаризації від 03.12.1996.
05.12.2023 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» надійшли витребувані матеріали.
Ухвалою суду від 20.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
28.02.2024 року (01.03.2024 повторно) до суду надійшло клопотання, сформоване представником позивача адвокатом Гладким В.К. в системі Електронний суд,про виклик свідка, в якому представник позивача просить викликати для допиту в якості свідка ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 20.03.2024 клопотання представника позивачів адвоката Гладкого В.К. про виклик свідків, яке подане до суду 28.02.2024, - залишено без розгляду
20.03.2024 до суду надійшла заява адвоката Гладкого В.К., сформована в системі «Електронний Суд», про залучення додаткових доказів.
В судовому засіданні представник позивачів адвокат Гладкий В.К. на задоволенні позову наполягав з підстав, вказаних в позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомої суду причини. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Причини неявки суду не повідомила.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, заслухавши пояснення представника позивачів. дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що 02.12.1996 року на Запорізькій регіональній товарній біржі нерухомості між ОСОБА_3 (як Продавцем) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (як Покупцями) було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за якими позивачі придбали, а відповідач продала житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 495 кв.м. (а.с. 10).
21.12.2023 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці за кожним) (а.с. 228, 229).
У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Запорізькій регіональній товарній біржі нерухомості 02 грудня 1996 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963року (далі - ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
Згідно із статтею 1Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 15Закону України «Про товарнубіржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
Положення статті 227ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суд уУкраїни від25грудня 1992року №13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.
Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.
Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.
Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
За правилами статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення її від нотаріального оформлення угоди позивачі суду не надали.
Таким чином, суд вважає, що позивачі не довів в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.
У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Стаття 210ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Суд вважає, що вимоги позивачів про визнання дійсним договору купівлі-продажу є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.
Також суд враховує, що 21.12.2023 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці за кожним).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, суд враховує, що державою офіційно визнано і підтверджено факт набуття речових прав позивачів на нерухоме майно позивачами.
За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачів.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 220, 316, 317, 319, 328, 626, 627, 638, 639, 640, 657 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 268, 273, 280, 284, 354 ЦПК України, постановю Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", Законом України «Про товарну біржу», ст. ст. 41, 42, 47, 128, 153, 224 227 ЦК Української РСР, суд,
Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Коломаренко К. А.