Справа № 186/389/24
Провадження № 22-ц/801/2321/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 рокуСправа № 186/389/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Якушової Наталії Едуардівни на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А., дата складення повного тексту рішення 16 вересня 2024 року,

встановив:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 червня 2021 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у сторін не склалося в зв`язку з тим, що у сторін відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення господарства, в зв`язку з чим позивач просила розірвати шлюбу.

Крім того ураховуючи, що спільна дитина нерозлучно перебуває та проживає із матір`ю та є малолітньою, яка не досягла трьох років, позивачка вважає, що місце проживання спільної дитини ОСОБА_4 слід визначити за місце проживання матері.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому просила розірвати шлюб між сторонами та визначити місце проживання спільної дитини разом із позивачем.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 червня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №1324.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції врахував, що сім`я розпалась і збереження її неможливе, а формальне перебування в шлюбі суперечитиме інтересам сторін, тому його необхідно розірвати.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини зазначив, що вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

Частково не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Якушова Н.Е. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції відмовляючи в частині позовних вимог не врахував актуальні висновки викладені в постановах Верховного Суду. Вважає, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати малолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком, одночасно із вимогою про розірвання шлюбу.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки представник позивача ОСОБА_1 адвокат Якушова Наталія Едуардівна рішення суду першої інстанції оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Якушової Наталії Едуардівни не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що сторони справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 24 червня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 24 червня 2021 року, актовий запис №1324 (а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

За позицією позивача, дитина сторін проживає з нею, що також не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно із статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до частини другої статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що суду першочергово необхідно встановити наявність або відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки вирішення такого спору можливе лише за наявності реальних розбіжностей між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини. У разі відсутності спору суд позбавлений можливості приймати рішення про визначення місця проживання дитини, оскільки це виходить за межі регулювання норм ст. 161 Сімейного кодексу України, яка визначає, що необхідною умовою є саме відсутність згоди батьків щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю, з якою дитина фактично проживає на момент розгляду справи. При цьому батько не висловлює заперечень щодо такого місця проживання дитини та не заявляє вимог про його зміну.

З огляду на викладене, суд попередньої інстанції, проаналізувавши вказані норми та дослідивши матеріали справи прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, у зв`язку із відсутністю спору між сторонами та відсутності порушеного права позивача в цій частині.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 127/16211/23 (Провадження № 61-1964 св 24).

Доводи апеляційної скарги про те, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати малолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком, одночасно із вимогою про розірвання шлюбу не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Визначення місця проживання дитини не є тотожним поняттю залишенню проживання дитини разом із матір`ю у межах розгляду позову про розірвання шлюбу. В останньому випадку питання про те, з ким проживатиме дитина, вирішується як складова частина встановлення обставин справи та не потребує окремої позовної вимоги, якщо між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини. У контексті розгляду справи про розірвання шлюбу питання про проживання дитини з матір`ю вирішується як похідне від встановлення фактичних обставин та взаємної згоди батьків.

Натомість, визначення ж місця проживання дитини, зокрема, як самостійна позовна вимога може виникати лише тоді, коли батьки не можуть досягти згоди, і лише за таких умов суд має підстави для його окремого вирішення. Відсутність такого спору унеможливлює кваліфікацію зазначеного питання як самостійної позовної вимоги.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд попередньої інстанції не врахував актуальні висновки викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, в справах № 200/952/18 від 15 січня 2020 року, № 339/143/20 від 21 грудня 2021 року та № 405/4659/21 від 18 липня 2022 року є помилковими, оскільки предметом розгляду вказаних справ було саме залишення проживання дитини разом із матір`ю у межах розгляду позову про розірвання шлюбу, зокрема, за відсутності спору між сторонами, а не розгляд окремої позовної вимоги про визначення місця проживання дитини за наявності заперечень іншим з подружжя.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, зокрема, в оскаржуваній частині, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Якушової Наталії Едуардівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета