Справа № 638/2810/24
Провадження № 2/638/3170/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Поддубкіної А.В.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк»), ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цимбал Ірина Валеріївна про визнання недійсним договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

14.02.2024 позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказав, що 19.01.1990 між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб. 09.01.2006 між ОСОБА_4 та ТОВ «Оргтехстрой» було укладено договір №9.01/23-1 на пойову участь у будівництві, на підставі якого пайовик здійснює пайову участь у будівництві 17-поверхового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 на умовах укладеного договору без утворення юридичної особи. 19.08.2008 між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір №830/27/14-4/48/8-219, згідно якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язання майнові права на незакінчену будівництвом трьокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 було зареєстровано 23.09.2014. 09.09.2016 рішенням суду виділено ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 , рішення набрало законної сили 07.10.2016. 11.02.2019 АТ «Укрсоцбанк» звернулося до нотаріуса з повідомленням про реєстрацію обтяження іпотекою квартиру АДРЕСА_3 . Рішенням приватного нотаріуса право власності на вказану квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». 25.03.2019 правлінням АТ «Укрсоцбанк» прийнято рішення про реалізацію квартири, 27.03.2019 між банком та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі- продажу квартири. Позивач вважає іпотечний договір недійсним у зв`язку з тим, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки законодавством не було визначено майнові права як предмет іпотеки, а тому іпотечний договір підлягає визнанню недійсним. Окрім того, ОСОБА_3 , як співвласник квартири не надав дружині ОСОБА_4 згоду на укладення іпотечного договору, хоча ОСОБА_4 мала отримати згоду ОСОБА_3 на укладення такого договору. Також позивач вказує, що строки позовної давності не сплили, оскільки про факт укладеного договору дізнався у 2020 році. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановлено Кабінетом Міністрів України, строки визначені, зокрема, ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 було неодноразово продовжено карантин, отже з 12.03.2020 по 30.06.2023 було зупинено строк позовної давності. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним іпотечний договір №830/27/14-4/48/8-219, укладений 19.08.2008 між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2024 вказану справу передано в провадження судді Семіряд І.В.

16.02.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

26.03.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 , замінено неналежного відповідача АТ «Укрсоцбанк» на належного АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк).

24.04.2024 представником АТ «Сенс Банк» Блажевським П.І. подано відзив, в обгрунтування якого вказано, що іпотека припинила свою дію в момент реєстрації права власності, тобто в силу виконання своїх зобов`язань. ОСОБА_3 ще з 27.09.2016 знав про кредитний та іпотечний договори, оскільки представляв інтереси ОСОБА_4 спорі про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. ЗУ «Про іпотеку» визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним спростовуються доводи позивача щодо можливості банка звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки відповідне застереження і іпотечному договорі прямо передбачено ЗУ «Про іпотеку». 27.02.2019 право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» державним реєстратором приватним нотаріусом. Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 ЗУ «Про іпотеку». Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодержателя до іншої особи регулюється ст. 23 ЗУ «Про іпотеку». У зв`язку з чим представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову.

22.05.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова підготовче засідання у вказаній справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

20.08.2024 представником позивача подано письмові пояснення, у яких вказано, що відповідач помилково посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. Про оспорюваний іпотечний договір позивач не знав та не міг знати, оскільки він укладався без його згоди, він не є стороною договору, в договорі ОСОБА_4 було внесено недостовірну інформацію про відсутність прав та вимог до інших осіб. На момент укладення договору в України не функціонував відкритий реєстр майнових прав, в якому ОСОБА_3 міг перевірити статус нерухомого майна. Строк для подання позовної заяви має рахуватися з моменту прийняття рішення за індексним номером 45491148 від 12.02.2019. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановлено Кабінетом Міністрів України, строки визначені, зокрема, ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 було неодноразово продовжено карантин, отже з 12.03.2020 по 30.06.2023 було зупинено строк позовної давності. У відзиві відповідач не надає доводам позивача щодо недійсності договору, а відтак погоджується з ними. Відповідач помилково посилається на наявність підстав для закриття провадження у справі, посилаючись на фактичні обставини, наводить нормативно- правове обґрунтування припинення іпотеки як обтяження речового права. Предметом позову є визнання недійсним договору іпотеки, натомість, відповідач посилається на те, що іпотека, як обтяження речового права припинена внаслідок реєстрації права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк». Припинення іпотеки своєї дії в силу виконання боргових зобов`язань в силу ЗУ «Про іпотеку» не впливає на дійсність оспорюваного договору та не є підставою для закриття провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому, а також врахувати письмові пояснення, які були надані.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову, з урахуванням заперечень, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа Приватний нотаріус ХМНО Цимбал І.В. у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 09.01.2006 ТОВ «Оргхестрой» та ОСОБА_4 уклали договір пайової участі №9.01/23-1. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 здійснювала пайову участь у будівництві 17- поверхового житлового будинку, який розташовано за адресою АДРЕСА_1 на умовах вказаного договору без утворення юридичної особи. Пайщик приймає пайову участь у будівництві будинку у формі часткового фінансування будівництва шляхом внесення пайових коштів у розмір та на умовах, визначених договором. Після завершення будівництва та прийняття будинку до експлуатації забудовник передає по акту приймання передачі у власність пайщик трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на сьомому поверсі будинку, загальною площею 87,3 кв.м., житловою площею 41,38 кв.м. згідно проекту.

19.08.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладеного іпотечний договір №830/27/14-4/48/8-219, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодаржателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань майнові права на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Вартість предмету іпотеки становить 422802,63 грн, що еквівалентно сумі 87300 доларів США.

Згідно п. 1.6 договору іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. За п.1.10 договору після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Відповідно до п.2.1.5, 2.1.14 договору іпотекодавець протягом одного дня з моменту, як йому стане відомо про будь-які прямі або опосердковані зазіхання з боку третіх осіб на предмет іпотеки, зобов`язаний повідомляти про це іпотекодержателя. Не пізніше наступного дня після змін надавати іпотекодержателю відомості про будь-які зміни, що відбулися чи відбуваються з предметом іпотеки, в тому числі, про зазіхання на нього з боку третіх осіб.

За п.2.4.3 договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

п.3.1 договору погоджено між сторонами іпотечного договору, що у разі порушення іпотекодавцем умов визначених п.п. 2.1.1-21.20 цього договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному у п.2.4.4 цього договору.

Статтею 4 договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації, зокрема на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі в порядку встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

Договором №1 від 15.07.2009 внесені зміни до іпотечного договору щодо змісту та розміру основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, зокрема внесено зміни до порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, п.4.5.4 визначено, що на підставі цього застереження, яке є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки.

З наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №363875759 від 31.01.2024 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі- продажу від 27.03.2019.

З цієї інформаційної довідки вбачається, що 27.03.2019 право власності на вказану квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», право власності зареєстроване на підставі договору №1 про внесення змін до Іпотечного договору №830/27/14-4/48/8-219 від 19.08.2008.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.09.2016 №640/12604/16, зокрема, виділено ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 .

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення

Позивач вважає, що вказаний іпотечний договір є недійсним оскільки на час його укладення ЗУ «Про іпотеку» не було визначено майнові права як предмет іпотеки.

Ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Так, предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Як вбачається з п. 1.10 іпотечного договору №830/27/14-4/48/8-219 від 19.08.2008, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк» - після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного у п. 1.1 договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. При цьому, нотаріус за повідомленням іпотекодержателя та за рахунок іпотекодавця реєструє обтяження іпотекою вже збудованої нерухомості, а сторони протягом трьох робочих днів укладають додаткову угоду до цього договору, в якій змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав відповідне нерухоме майно.

Отже, спірним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним іпотечного договору.

ОСОБА_4 виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершені будівництвом квартири, яке у майбутньому стане її власністю, при цьому позивачем не доведено наявності порушення його права.

Окрім того, судом враховано, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Аналогічна за змістом право позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду №520/10060/16-ц від 04.07.2018, а також у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17.

Поведінка позивача щодо оспорення договору іпотеки через шістнадцять років після його укладення та після того, як право власності на предмет іпотеки було зареєстроване спочатку за банком, а у подальшому за іншою особою, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, таким, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Окрім того, позивач вважає, що вказаний іпотечний договір є недійсним оскільки він, як співвласник квартири, не надавав дружині ОСОБА_4 згоду на укладення іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_4 уклала договір пайової участі №9.01/23-1 від 09.01.2006, а 19.08.2008 року іпотечний договір. При цьому, ОСОБА_4 , на час укладення вказаних договорів, перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.09.2016 №640/12604/16-ц, зокрема, встановлено, що квартира АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Сторонами заперечень щодо цього не надано.

Як передбачала, ст. 578 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору, тобто станом на 19.08.2008) - предмет застави може бути замінений лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції на день укладення іпотечного договору, тобто станом на 19.08.2008) встановлювала, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

У постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20.

Тобто ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

При укладені іпотечного договору ОСОБА_4 зазначила, що зобов`язана вживати дій щодо захисту предмета іпотеки, протягом одного дня з моменту, як їй стане відомо про будь-які прямі або опересередковані зазіхання з боку третіх осіб на предмет іпотеки, або вірогідні їх виникнення, повідомляти іпотекодержателя з наданням необхідних документів (п. 2.1.4, 2.1.5 іпотечного договору).

Разом з тим, достовірно знаючи, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не повідомила іпотекодержателя про це та не надала відповідних документів свідоцтво про шлюб. Тобто, ОСОБА_4 свідомо повідомила банк, що предмет іпотеки не перебуває у спільній власності, що вказує на її недобросовісність стосовно третьої сторони, що виключає недобросовісність банку.

Крім того, доказів того, що ОСОБА_4 вказувала на обставину наявності в діях банку ознак недобросовісності під час укладення договору іпотеки, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2024 року у справі № 201/254/23 викладено висновок про те, що «презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

За наведених обставин, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що банк діяв недобросовісно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

У відзиві на позовну заяву, а також представником відповідача у судовому засіданні, зроблено заяву про застосування строку позовної давності.

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач, як особа з інвалідністю другої групи, звільнений від сплати судового збору (п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк»), ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цимбал Ірина Валеріївна про визнання недійсним договору іпотеки- відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.11.2024.

Сторони:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_7 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_8 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», , м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

СУДДЯ І.В. СЕМІРЯД