Справа № 145/2223/23
Провадження № 22-ц/801/908/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 рокуСправа № 145/2223/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації місця проживання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Зубаня О. О. на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Ратушняка І. О. від 16 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

13 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду цим позовом, за яким просила визнати ОСОБА_2 та його малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати їх державну реєстрацію за цією адресою.

На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що є власницею житлового будинку по АДРЕСА_2 , там же зареєстроване місце проживання її сина ОСОБА_2 та його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але вони там не проживають з 2021 року, тому що фактично проживають у належному ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2024 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та його малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано їх державну реєстрацію за цією адресою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2021 року в належному позивачці житловому будинку не проживає, має власне житло, не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не бере участі у спільному побуті.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Зубань О. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що у справі наявне свідоцтво про право на спадщину, за яким ОСОБА_1 успадкувала лише частину будинку, відповідно суд не встановив власника іншої його частини. Рішення суду про позбавлення особи права користування житлом є підставою для внесення змін до реєстру територіальної громади, а тому вимога про скасування державної реєстрації відповідачів за місцем проживання є зайвою. Суд не звернув уваги, що малолітня ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому причини її непроживання за адресою реєстрації не можуть вважатися не поважними. Ні ОСОБА_2 , ні його дружина, ні малолітня дочка іншого житла у власності не мають. ОСОБА_2 не втрачав інтересу до будинку позивачки, тому що зберігав там свої особисті речі та інвентар. Звертав увагу, що будинок ОСОБА_1 успадкувала після смерті її чоловіка і батька ОСОБА_2 . ОСОБА_4 у зв`язку із відмовою ОСОБА_3 від спадщини на її користь, але за умови збереження за ним права проживати в будинку.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи та норм матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому належить ОСОБА_1 . Право власності на нього було зареєстроване за нею 01 липня 2008 року в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» (а. с. 7 зворот). Очевидно, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 22 квітня 2008 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 було зазначено про спадкування дружиною ОСОБА_1 частини будинку, тому що він належав їм на праві спільної сумісної власності (а. с. 7).

В будинку крім позивачки з часу народження зареєстрований ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9 - 12).

За довідками заступника Тиврівського селищного голови від 31 жовтня 2023 року та 11 грудня 2023 року та актом, складеним депутатом Тиврівської селищної ради Вітюк Л. М., з участю свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у будинку АДРЕСА_1 одиноко проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його малолітня дочка ОСОБА_3 у будинку зареєстровані, але не проживають (а. с. 13 - 15).

Листом від 20 жовтня 2023 року Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради відмовила ОСОБА_1 у знятті з реєстраційного обліку за місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 (а. с. 16).

За ОСОБА_2 12 листопада 2020 року було зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 (а. с. 17, 18, 20).

Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки ОСОБА_2 з 12 листопада 2020 року мав у власності власне житло, у якому проживав з 2021 року до часу вирішення справи, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про те, що він втратив право користування житловим будинком позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що він свій будинок був вимушений продати через наявність боргу за його придбання апеляційний суд відхиляє, тому що всупереч приписам частини третьої статті 12, частини першої статті 81, частини третьої статті 83 ЦПК України доказів наявності такого боргу, як і відчуження будинку він з відзивом до суду першої інстанції не надавав. Письмового клопотання відповідача про подання таких доказів пізніше із зазначенням причин неможливості їх подання з відзивом на позовну заяву, як то установлено частиною четвертою статті 83 ЦПК України, у справі немає.

Щодо доводів про наявність в будинку позивачки особистих речей та інвентаря ОСОБА_2 , а також домовленості з матір`ю про його там безперешкодне проживання після смерті батька, то вони також на увагу не заслуговують, тому що не спростовують висновку суду про непроживання ОСОБА_2 в будинку позивачки понад один рік без поважних причин. Ці ж доводи так само не підтверджені жодними доказами.

Разом з тим відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом є підставою для органу реєстрації для внесення змін до реєстру територіальної громади і додаткового зазначення про зняття такої особи (щодо якої ухвалене рішення суду про позбавлення права користування житлом) у судовому рішенні необхідності не має.

Більше того, як було зазначено, зміни до реєстру територіальної громади вносить саме орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, і який забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи (пункт 7 статті 2 цього Закону) учасником цієї справи не був, відповідно покладати на нього будь-які обов`язки, в тому числі ті, що безпосередньо установлені в законі, судовим рішенням неприпустимо.

Щодо малолітньої ОСОБА_3 , 24 січня 2015 року, то апеляційний суд виходить із такого.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом частини другої статті 18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_3 суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що малолітня ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявниця (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Такі висновки містяться, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року, у справі № 465/7083/13-ц.

У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, оскілки малолітня ОСОБА_3 , яка народилась та законно була зареєстрована у будинку позивачки як член її сім`ї, самостійно не могла приймати рішення про своє місце проживання, то вважати неповажними (такими, що залежать саме від волі відповідачки) причини її відсутності у житловому будинку позивачки не можна.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Зубаня О. О. задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2024 року скасувати та постановити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 16 травня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета