КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9096/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/10463/23

13 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на самочинне будівництво,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була відведена в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку - ОСОБА_1 (прадід по відношенню до позивача) відповідно до акту архітектора Броварського району від 1969 року. Згідно з планом встановлених меж 1993 року у користування ОСОБА_2 було виділено 1756,10 кв.м. земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом все його майно передано сину ОСОБА_3 (дідусь по відношенню до позивача), в його користуванні перебуває земельна ділянка кадастровий номер :62:115:0032.

Зазначала, що за життя прадіда ОСОБА_1 , а саме- в 2005 та 2011 роках були самовільно зведені будівлі. За даними довідки-характеристики від 13 лютого 2009 року було визначено будівлю під літерою «Л», яка була зведена самовільно на використовуваній ділянці. ОСОБА_3 почав приватизацію 0,1 га землі, а щодо залишку земельної ділянки, розміром 0,0743 га, нотаріально заявив про згоду на відведення її з подальшою безоплатною передачею (приватизацією) у власність онуці ОСОБА_1 (позивач у справі). Також ним, ОСОБА_1 , було надано нотаріальну заяву про не заперечення проти розпорядження позиваччкою будь-якими житловими чи нежитловими спорудами та будівлями, що знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :62:115:0057, та дає згоду на оформлення та реєстрацію права власності на будівлі, що знаходяться на зазначеній земельній ділянці.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 від 21 лютого 2020 року, будинковолодіння складається з наступних будівель та споруд: житловий будинок (літера «Л»), 2005 року, загальною площею 96,9 кв.м., прибудова (літера «л») 2005 року загальної площі 17,7 кв.м., тамбур (літера «л1») 2005 року, загальна площа 5,1 кв.м.; прибудова (літера «л2») 2005 року, загальна площа 8,7 кв.м. та господарський блок (літера «М»), 2011 року, загальна площа 124, 7 кв.м

17 вересня 2015 року вона звернулась до Київської міської ради із заявою про надання їй у приватну власність земельної ділянки, площею 0,073701 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

12 липня 2016 року рішенням Київської міської ради № 665/665 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зареєстровано в Департаменті земельних ресурсів 03 січня 2018 року.

08 червня 2021 року вона звернулась до Департаменту земельних ресурсів КМДА з клопотанням про розгляд на постійній комісії Київради питання щодо відведення їй у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

Листом Департаменту земельних ресурсів від 29 червня 2021 року вона отримала відмову у надані вказаної земельної ділянки у приватну власність у зв?язку з відсутністю посвідчених в установленому порядку копій правовстановлючих документів на всі об?єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,0743 га (кадастровий номер :62:115:0057) на АДРЕСА_1 , а також ненадання матеріалів технічної інвентаризації на вказані об?єкти нерухомого майна.

05 червня 2023 року вона надала відповідні документи з містобудівного кадастру Києва, витяги з бази даних міського земельного кадастру на підтвердження того, що вказана земельна ділянка не належить до території вулиць та доріг, технічну документацію на забодови.

Проте, 30 червня 2023 року від Департаменту земельних ресурсів вона отримала лист про відмову у наданні їй у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , з посиланням на ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таку відмову Департаменту земельних ресурсів у вигляді листа вважала безпідставою.

З урахуванням вищевикладеного, посилаючись на положення статті 376 ЦК України, позивач просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право приватної власності на житловий будинок (літера «Л»), 2005 року, загальною площею 96,9 кв.м., прибудову (літера «л») 2005 року загальною площею 17,7 кв.м., тамбур (літера «л1») 2005 року, загальною площею 5,1 кв.м.; прибудову (літера «л2») 2005 року, загальною площею 8,7 кв.м. та господарський блок (літера «М»), 2011 року, загальною площею 124, 7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чаруха Ростислав Ростиславович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що викладені в рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають дійсним обставинам справи, рішення прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , взяв до уваги тільки пояснення відповідача, не дослідивши фактичні документи, надані як докази на спростування даних пояснень.

Так, доводи відповідача спростовуються наданою декларацією, зареєстрованою за КВ 48, якою підтверджено, що було звернення до виконавчого органу про прийнятя будівлі в експлуатацію, присвоєно номер КВ 48, але не підписано з формальних підстав.

Вирішуючи справи за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема:чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації;чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 376 ЦК).

Вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 376 ЦК України, не містять такого застереження, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано судом за власником земельної ділянки виключно у випадку можливості надійної та безпечної експлуатації такого майна.

Відтак, на переконання сторони позивача, у даній справі для задоволення вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво за власником (користувачем) земельної ділянки відсутня необхідність у встановленні обставин можливості безпечної експлуатації такої будівлі з огляду на нормативно закріплену процедуру прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду (Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Київської міської державної адміністрації - Кубів Сергій Іванович просить апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно частин 1 та 2 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до Акту приймання-передавання документів від 11.10.2016 року № 38 до Департаменту не передавались документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують готовність до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, Департамент не видавав, не реєстрував документів, які надають право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкти будівництва за вказаною адресою, відомості про що також відсутні у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Системний аналіз норм матеріального прававказує на те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем. Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Разом з тим, з матеріалів даної справи вбачається, що об`єкт будівництва, на який позивач намагається визнати право власності, зведений на земельній ділянці на яку відсутнє оформлене у встановленому законодавством порядку, право власності або право користування позивачкою такою земельною ділянкою.

Тобто, докази того, що будівництво здійснювалось позивачкою на земельній ділянці, що була їй відведена в установленому порядку для цієї мети, у позивачки відсутні, також відсутні докази, що об`єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу та належно затвердженого проекту, та з дотриманням будівельних норм і правил.

У матеріалах даної судової справи також відсутні докази, що позивачка, станом на момент звернення до Деснянського районного суду міста Києва з даним позовом, зверталась до органу державного архітектурно- будівельного контролю з метою введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Твердження позивачки про наявність зареєстрованої декларації про готовність до експлуатації об`єкта, за реєстраційним номером КВ48 не може бути прийняте до уваги, оскільки вказана декларація повернута позивачу на доопрацювання з обґрунтуванням причин її повернення.

При цьому, подання позивачем вказаної декларації до Департаменту відбулося вже після закриття підготовчого засідання та після того, як суд першої інстанції перейшов до стадії судових дебатів.

Отже, з фактичних обставин справи вбачається, що доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі,не підтверджені належними доказами, ґрунтуються на припущеннях, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Також позивачем не наведено обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та/або неврахування судом першої інстанції доказів, що подавались сторонами у справі, не наведено в апеляційній скарзіобставин недотримання судом першої інстанції, під час ухвалення рішення, норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представника адвокат Чаруха Ростислав Ростиславович, представник відповідача Київської міської державної адміністрації не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддлів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2016 року рішенням Київської міської ради за № 665/665 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення громадянці ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею 0,0743 га по АДРЕСА_2 (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд згідно з планом-схемою.

У відповідності до заяви від 02.10.2017 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адаменко О.І., громадянин ОСОБА_3 надав згоду ОСОБА_1 на оформлення та реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер: :62:115:0057, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з правом проходження всієї законодавчої процедури відповідно до чинного законодавства.

Витягом від 11.04.2017року № НВ-17 підтверджується реєстрація 03.01.2018 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 в Департаменті земельних ресурсів.

08.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту земельних ресурсів КМДА з заявою про розгляд на постійній комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування проекту землеустрою щодо відведення їй у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

У відповідності до листа Департаменту земельних ресурсів від 29.06.2021 року на земельній ділянці площею 0,0743 га (кадастровий номер :62:115:0057) по АДРЕСА_2 розташовані об`єкти нерухомого майна, на які відсутні правовстановлюючі документи.

Також зазначено, що відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року за № 370/1804, вказана земельна ділянка за функціональним призначенням належить частково до території житлової садибної забудови та частково до території вулиць і доріг.

З поміж іншого, листом повідомлено позивача про те, що з урахуванням бажаного цільового призначення земельної ділянки подальша підготовка відповідного проєкту рішення Київської міської ради буде можлива після долучення до заяви листа Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо відповідності заявленої ініціативи містобудівній документації.

В матеріалах справи наявний висновок № 16-2153-В про погодження проекту землеустрою, у відповідності з яким Департаментом містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) розглянуто проект землеустрою, розроблений ТОВ «ЗЕМПРОКОНСАЛТИНГ» щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , Департамент погоджує та вважає за можливе використовувати в подальшому зазначену земельну ділянку для вищевказаних цілей, за умови дотримання вимог п. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

30.06.2023 року Департаментом містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом №057-057/С-566-930 повідомлено ОСОБА_1 про те, що набуття права на землю у місті Києві регулюється Земельним кодексом України, Порядком набуття прав на землю із земель комунальної власносності у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 20.004.2017 № 241/2463, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 4.8. Порядку, з метою прийняття Кивською міською радою рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 необхідно звернутися із заявою в приймальну Київради з земельних питань для прийняття Київською міською радою відповідного рішення.

До заяви необхідно додати погоджену в установленому порядку документацю із землеустрою; витяг з Державного земельного кадастру, електронний файл in4 та файл XML.

На сьогодні така заява з доданими документами до Департаменту не надходила. В разі надходження такої заяви, Департамент забезпечить її належне опрацювання.

Звертаємо увагу, що проєкт землеустрою щодо відведення має містити посвідчені в установленому порядку копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, та матеріалів технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності, принаймні одного із документів містобудівної документації, затвердженого відповідно до вимог цього Закону передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комумунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб, забороняється, крім випадків, передбачених цією статтею.

Підпунктом 5 пункту 27 Розділу Х Земельного кодексу України встановлено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюється на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність для обслуговуання розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на самочинне будівництво, відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_1 оюОлександрівною не передавались до Департаменту документи, які дають право виконувати будівельні роботи та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів стосовно об`єкта будівництва по АДРЕСА_2 .

Також, в ході розгляду справи судом не встановлено переконливих доказів того, що Департамент реєстрував чи видавав документи, що надають право на виконання підготовчих або будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_2 .

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність доказів порушення прав позивача та необхідність їх захисту в судовому порядку, оскільки ОСОБА_1 а не навела суду належних доказів її звернення до компетентних державних органів для оформлення права на спірне майно у встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року, відповідає.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2021 року у справі № 680/195/19 (провадження № 61-18748св20) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені,а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Отже, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову».

За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу (частини друга-четверта статті 375 ЦК України).

Відповідно до частин другої, третьої, п?ятої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року у справі № 640/10719/17 (провадження № 61-4449св19) зроблено висновок, що «суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14, від 16 травня 2019 року у справі № 446/1654/11 (провадження № 61-10359св18), а також у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 28 січня 2015 року у справі 6-225цс14».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Судом встановлено, щобудинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 від 21 лютого 2020 року складається з наступних будівель та споруд: житловий будинок (літера «Л»), 2005 року, загальною площею 96,9 кв.м., прибудова (літера «л») 2005 року загальної площі 17,7 кв.м., тамбур (літера «л1») 2005 року, загальна площа 5,1 кв.м.; прибудова (літера «л2») 2005 року, загальна площа 8,7 кв.м. та господарський блок (літера «М»), 2011 року, загальна площа 124, 7 кв.м., є самочинно збудованим нерухомим майном, будівництво якого розпочато без документів, які дають право виконувати будівельні роботи та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Доказів зворотнього позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Таким чином, виходячи з того, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за позивачкою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, а також постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі наявність права власності на земельну ділянку, не спростовує необхідність дотримання приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За таких обставин, з урахуванням відсутності у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надано суду зареєстровану за № КВ 48 декларацію, яка підтверджує звернення позивачки до виконавчого органу з приводу прийому будівлі в експлуатацію, але не підписана з формальних підстав, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно враховувати положення частини першої ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

В свою чергу встановити наявність або відсутність відхилень від вимог будівельних норм можливо за результатами експертизи проектів будівництва, в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів від 11.05.2011 року № 560.

Позивачем не надано до суду та матеріали справи не містять результатів експертизи проекту будівництва, як доказу відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у побудованому об`єкті нерухомості.

Наявність зареєстрованої за № КВ 48 та не підписаної декларації, на яку посилається апелянт, не є доказом відсутності порушень будівельних норм.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Держава гарантує, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проєктів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через медіа громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством (стаття 5 Закону України «Про основи містобудування»).

При вирішенні спору про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачені статтями 26, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частини п`ятої стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Позивач при будівництві спірного майна не отримав відповідного права на виконання будівельних робіт, що є порушенням ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також, вказані будівельні роботи проводились без належно затвердженої та погодженої проектної документації, розробленої у відповідності до містобудівної документації та вихідних даних, що є порушенням ст. ст. 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. ст. 26, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної документації».

Поряд з цим, відповідь, надана позивачці 30.06.2023 року Департаментом містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом №057-057/С-566-930 не є відмовою у прийнятті в експлуатацію збудованого об`єкта будівництва по суті розгляду питання.

Відтак, ОСОБА_1 не зверталася до Органу державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернулася до суду з позовом про визнання права власності на об`кт самочинного будівництва.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що позивачка не вичерпала усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку, зокрема, у відповідності Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 року по справі № 2-962/2009 вказав на те, що суди не звернули уваги, що особа, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право. Також міська рада не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює права позивача. Тому, суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне.

Із комплексного аналізу ЦК України, Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно, як об`єкт цивільних прав, виникає з моменту державної реєстрації права.

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18).

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 року у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише «при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 по справі № 200/22329/14 наголосила, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір на підстав належним чином оцінених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що будівництво спірного нерухомого майнабуло розпочато без відповідних дозвільних документів, завершення будівництва відбулосябез контролю з боку уповноваженого державного органу, без оцінки його відповідності будівельним нормам і правилам безпеки та розпорядження на будівництво і експлуатацію, авідтаквизнання права власності за ОСОБА_1 на вказане самочинне будівництво, за відсутності законних підстав, порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що ст. 376 ЦК України, не містять такого застереження, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано судом за власником земельної ділянки виключно у випадку можливості надійної та безпечної експлуатації такого майна, не заслуговують на увагу, оскільки є довільним тлумаченням апелянтом норм матеріального права та спростовуються усталеними правовими позиціями Верховного Суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань апелянта (частина друга статті 376 ЦПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Чарухою Ростиславом Ростиславовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2024 року.

Головуючий Судді: