Справа № 362/206/24
Провадження № 2/362/1059/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2024 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кривши Л.П.,

представника відповідачки адвоката Єльчанінової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі шляхом виділення майна на праві власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою ними було набуто у власність нерухоме майно у вигляді:

- квартири АДРЕСА_1 ;

- квартири АДРЕСА_2 ;

- квартири АДРЕСА_3 ;

- житлового будинку АДРЕСА_4 .

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами статей 367 і 372 ЦК України, позивач просить поділити спільне майно подружжя в натурі по 1/2 частині кожному шляхом виділення йому (позивачу) із вказаного нерухомого майна на праві власності:

- квартири АДРЕСА_2 та

- житлового будинку АДРЕСА_4 (а.с. 122 126).

Представником відповідачки надано відзив на позов у якому остання не визнала позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що вказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному (а.с. 138 140).

Позивач і його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову та просили їх задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник відповідачки в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено обставини для відступлення від рівності часток у спільній власності подружжя.

Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків.

У період часу з 17 грудня 1982 року по 11 жовтня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 24 25).

Як вбачається із наданих позивачем на підтвердження своїх вимог правовстановлюючих документів, за час шлюбу сторони набули нерухоме майно у вигляді трьох квартир у місті Києві та житлового будинку в АДРЕСА_4 , а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- квартиру АДРЕСА_3 ;

- житловий будинок АДРЕСА_4 (а.с. 10 11, 12, 13 14, 15, 16, 18 19, 21, 22 23).

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач та представники сторін не оспорили і підтвердили дані обставини перебування сторін у шлюбі у вказаний період часу та придбання ними у власність вказаного нерухомого майна, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дані обставини, які визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

При цьому, суд враховує загальновідомі обставини перейменування вулиць і бульварів у місті Києві.

Також, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого, станом на дату постановлення цього рішення суду, місто Васильків територіально розташоване в Обухівському районі Київської області.

Одночасно, суд враховує, що зазначені:

- квартира АДРЕСА_1 та

- квартира АДРЕСА_3 не є предметом даного позову і позивач не заявляє відносно них жодних позовних вимог.

Вирішуючи справу по суті вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до норми частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням часу перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, до даних правовідносин слід застосовувати положення чинних на цей час Кодексу про шлюб та сім`ю України, а також Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до частини першої статті 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України, положення якого діяли до набуття чинності Сімейним кодексом України, передбачав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до норми статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Норми частин 1 і 2 статті 70 СК України передбачають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Натомість, позивач не заявляє позовних вимог про поділ майна подружжя за правилами сімейного законодавства.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на норми статей 367 і 372 ЦК України які передбачають поділ майна, що є у спільній частковій власності та поділ майна, що є у спільній сумісній власності.

Зокрема, дійсно за нормами статті 367 ЦК України може бути поділене в натурі майно, що є у спільній частковій власності.

Також, дійсно за нормами статті 372 ЦК України може бути поділене майно, що є у спільній сумісній власності.

Проте, слід звернути увагу позивача, що такий поділ в натурі у порядку визначеному статтею 367 ЦК України, застосовується відносно кожного окремого самостійного об`єкта нерухомого майна (наприклад, житлового будинку).

Однак, позивач хибно ототожнює усі чотири об`єкти нерухомого майна як один об`єкт права власності та помилково вважає, що усі чотири об`єкти нерухомого майна можна поділити в натурі між співвласниками у порядку визначеному статтею 367 ЦК України.

Одночасно, у суду відсутні правові підстави для застосування норм статті 372 ЦК України, оскільки зазначене нерухоме майно належить сторонами на праві спільної часткової власності та не перебуває у їх спільній сумісній власності.

Разом з цим, відносно визначеного за прохальною частиною позову предмету спору як об`єктом спірних правовідносини (матеріально-правовий об`єкт з приводу якого виник правовий конфлікт між сторонами):

- квартири АДРЕСА_2 та

- житлового будинку АДРЕСА_4 , суд приймає до уваги наступне.

За змістом договору від 12 жовтня 2015 року купівлі-продажу квартири вбачається, що сторони як покупці прийняли у власність квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках кожний (а.с. 13 14).

Вказана обставина також підтверджується відповідними витягами від 12.10.2015 року з Державного реєстру речових про на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких сторонам на праві приватної власності по 1/2 частині кожному належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 15, 16).

Як наслідок, є юридично необґрунтованими вимоги позову про поділ в натурі у порядку визначеному статтею 367 ЦК України, шляхом виділення позивачу на праві приватної власності квартири АДРЕСА_2 , яка належить кожному із сторін у рівних частках.

Також, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2023 року:

-визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приватний будинок АДРЕСА_4 загальною площею 357,6 кв.м.;

-визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину приватного будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 357,6 кв.м. (а.с. 26).

З невідомих суду причин, сторони не надали суду повного тексту вказаного рішення суду та не повідомили обставини стосовно набрання законної сили зазначеним рішенням суду.

Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні сторонами їх процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки інтереси сторін у даній справі було представлено фахівцями у галузі права адвокатами.

Воднораз, під час розгляду справи по суті в судовому засіданні, на запитання представника відповідачки, позивач відповів, що він не оскаржував зазначене рішення суду в апеляційному порядку.

Як наслідок, є юридично необґрунтованими вимоги позову про поділ в натурі у порядку визначеному статтею 367 ЦК України, шляхом виділення позивачу на праві приватної власності житлового будинку АДРЕСА_4 , на половину якого визнано право власності за відповідачкою.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для застосування норм статей 367 і 372 ЦК України та поділ спільного майна подружжя в натурі по 1/2 частині кожному шляхом виділення позивачу із вказаного нерухомого майна на праві приватної власності:

- квартири АДРЕСА_2 та

- житлового будинку АДРЕСА_4 .

За таких обставин, позов є безпідставни і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача (а.с. 94, 112-А, 113).

На підставі викладеного, керуючись статтями 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статтею 70 СК України, статтями 367, 368, 372 ЦК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 197, 198, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі шляхом виділення майна на праві власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 16 травня 2024 року.