Справа № 346/994/24
Провадження № 2/346/865/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Тимошишин І.Л.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що відповідач з моменту розірвання шлюбу жодного разу не бачив сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, не бере участь в його вихованні, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує. Крім того, відповідач не забезпечує йому необхідного харчування та медичного догляду, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не створює умови для отримання освіти, не цікавиться його успіхами. Син проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , де створені всі належні умови для його розвитку, а також є учнем Жаденської гімназії, в довідці якої не зазначено про участь батька у його вихованні та навчанні, а на прийом до педіатра останній з`являється у супроводі матері. Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з 1 211,20 грн. сплаченого судового збору.

Позивач в судове засідання не з`явилась, 11.04.2024 року електронною поштою надіслала до суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити в її відсутності ( а.с. 59-60 ).

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та вказав, що він перебуває в цивільному шлюбі з іншою жінкою з 2017 року; із сином він не спілкується, кошти на його утримання не надає. З вимогами про стягнення аліментів з нього на утримання сина позивач не зверталася. Зі слів її матері йому відомо, що позивач має також дитину від іншого шлюбу. Також зазначив, що він змінив прізвище з " ОСОБА_5 " на " ОСОБА_6 ", про що долучив копію відповідного свідоцтва. Крім того, на адресу суду 02.04.2024 року надійшла письмова заява ОСОБА_1 , в якій він позовні вимоги визнає не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_7 ; його згода на позбавлення батьківських прав є усвідомленою та відповідає його волевиявленню (а.с. 52).

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, 10.04.2024 року її представник ОСОБА_8 електронною поштою надіслала до суду письмове клопотання, в якому не заперечила щодо позовних вимог, а також долучила висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 ( а.с. 55 ).

Суд, заслухавши відповідача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що стверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 24.12.2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 10, його батьками вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с. 11 ).

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27.02.2017 року, яке набрало законної сили 14.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з позивачем ( а.с. 10 ).

Згідно з даними свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 02.03.2019 року Коломийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив 02.03.2019 року прізвище на « ОСОБА_6 », актовий запис № 15 (а. с.69).

Відповідно до даних довідки № 43/02-17/4 про склад осіб, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 11.01.2024 року Центром надання адміністративних послуг Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, до складу зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (позивач ); ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (батько); ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (мати); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син); ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (син); ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ( чоловік ( а.с. 14 )).

Згідно з актами обстеження житлово-побутових умов проживання від 30.10.2023 року та 29.11.2023 року за вказаною адресою проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 . Позивач разом з чоловіком та дітьми проживає в житловому будинку своїх батьків, умови проживання задовільні, діти мають місце для сну та відпочинку, забезпечені продуктами харчування, одягом, взуттям, медичним доглядом. ОСОБА_2 непрацююча, здійснює догляд за дитиною з інвалідністю - ОСОБА_14 , з її слів батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 не відвідує сина та не допомагає матеріально ( а.с. 15, 16 ).

Відповідно до даних характеристики, виданої класним керівником Жаденської гімназії, ОСОБА_3 зарекомендував себе старанним здобувачем освіти, працелюбний, дисциплінований, бере активну участь у громадському житті класу та школи; мама приділяє належну увагу вихованню дитини ( а.с. 12 ).

Згідно з даними довідки, виданої 10.11.2023 року Дубровицькою лікарською амбулаторією №2 комунального некомерційного підприємства " Дубовицький центр первинної медико-санітарної допомоги " Дубовицької міської ради, ОСОБА_3 на прийом до педіатра з`являється лише у супроводі матері ОСОБА_2 ; дитина часто хворіє респіраторними захворюваннями ( а.с. 13 ).

В матеріалах даної справи міститься висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області від 08.04.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_15 відносно малолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження. У висновку вказано, що зі слів ОСОБА_2 батько ОСОБА_16 жодним чином не цікавиться сином, його здоров`ям, не підтримує ні морально, ні матеріально, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується із ним. В телефонному режимі ОСОБА_7 повідомив, що на засідання комісії приїхати не має можливості, оскільки перебуває на території бойових дій, проти позову не заперечує та вважає за доцільне позбавити його батьківських прав. За наявними матеріалами та результатами бесіди встановлено, що вихованням дитини займається лише мама ОСОБА_2 (а.с. 56-58 ).

У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак, суд, керуючись правилами ч.6 ст.19 СК України, не погоджується з даним висновком, оскільки вважає його не достатньо обгрунтованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками щодо виховання дитини, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства, довідки медичного та навчального закладів (щодо супроводу матір`ю дитини до педіатра та не відвідуванням відповідачем батьківських зборів) та ґрунтується на твердженні (повідомленні) позивача, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дитини, що може суперечити інтересам малолітньої дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що дитина проживає з матір`ю, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо вказаної дитини, тому позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають.

Крім того, слід зазначити, що у частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, заява відповідача від 02.04.2024 року, в якій він визнав позов про позбавлення його батьківських прав, про що також висловлював аналогічну позицію в судовому засіданні, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав та його визнання в судовому засіданні не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Тому суд вважає за необхідне не прийняти визнання позову відповідачем та, враховуючи найкращі інтереси малолітньої дитини, у задоволенні позовних вимог відмовити.

При такому вирішенні позову судові витрати по справі, понесені позивачем, слід покласти на її рахунок.

На підставі наведеного, ст.ст. 164, 165 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, про позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка та жителька АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Кірове Близнюківського району Харківської області, житель та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Третя особа: служба у справах дітей Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, 34133, с. Миляч, вул. Василевського, 122 Б, Сарненського району Рівненської області, .

Повний текст рішення складено 22 травня 2024 року.

Суддя: Яремин М. П.