Справа № 180/472/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 р. Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Янжули О.С.

секретар - Котова Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Марганець в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Марганецької міської територіальної громади в особі Марганецької міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , Марганецької міської територіальної громади в особі Марганецької міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 приходиться їй матір`ю, яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З лютого 2020 року через свою хворобу, ОСОБА_3 постійно проживала за місцем її реєстрації: АДРЕСА_2 так, як дуже хворіла та потребувала допомоги, а їй було зручніше за нею доглядати коли вона була поруч, оскільки за станом здоров`я вона не могла самостійно обслуговувати себе.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її матір померла.

Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_3 .

Вона є спадкоємцем першої черги за законом.

20 лютого 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса Кучугурного Миколи Анатолійовича з приводу прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом було відмовлено, через те, що нею пропущено шестимісячний строк для подачі заяви для прийняття спадщини.

Вважає, що після смерті ОСОБА_3 вона є єдиним спадкоємцем, яка фактично прийняла спадщину.

Заяву про прийняття спадщини вона не подавала, оскільки матір проживала до своєї смерті із нею, в належному їй на праві спільної сумісної часткової власності будинку АДРЕСА_2 , а тому вона фактично прийняла спадщину. Похованням матері займалася вона особисто.

Однак внаслідок відсутності її реєстрації за місцем реєстрації ОСОБА_3 нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на пропуск передбаченого законом шестимісячного строку.

Зазначила, що факт її постійного проживання з ОСОБА_3 , в період з 2020 року по 2023 рік в АДРЕСА_2 може бути підтверджений показаннями свідків.

Таким чином вона є спадкоємцем, що постійно проживала разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини і після її смерті фактично прийняла спадщину протягом встановленого законом шестимісячного строку.

З урахуванням викладеного вважає що має право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 їй необхідно для оформлення спадщини.

Також вказала, що ОСОБА_2 , є її рідною сестрою, заяву про прийняття спадщини вона не подавала, а тому належним відповідачем у справі є відповідна територіальна громада, на території якої знаходиться нерухоме майно.. Просить суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю її, ОСОБА_1 із ОСОБА_3 в період з 2020 року до дня смерті ОСОБА_3 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_2 . Судові витрати віднести на рахунок позивача.

У судовому засіданні, яке відбулося 13 травня 2024 року позивач свої позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Просила позов задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову не заперечувала, пояснила, що ОСОБА_1 це її сестра. Між ними була домовленість про те, що мати віддає сестрі свою частину будинку, а батько віддає їй свою частину будинку. Також підтвердила той факт, що мати постійно проживала разом з її сестрою та остання за нею доглядала.

Уповноважений представник відповідача Марганецької міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона переїхала до будинку у 1997 році. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали разом. Їй відомо, що ОСОБА_5 виїжджала на заробітки ненадовго. З 2020 року перестала їздити. Вона бачила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пораються разом.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона підтверджує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали разом по АДРЕСА_2 . З 2020 року вони проживали разом, раніше ОСОБА_5 їздила на заробітки. Сім`я у них велика, будинок на 2 господаря. У ОСОБА_5 була квартира, але в ній вона не проживала. Весь час вона проживала з донькою ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали разом. ОСОБА_5 - це матір ОСОБА_6 . ОСОБА_5 часто виїжджала на заробітки, де вона була зареєстрована їй невідомо. Будинок у них на 2 господаря. В одній частині проживала ОСОБА_5 з донькою, в іншій її чоловік. Рік зі смерті ОСОБА_5 ще не пройшов. Галина була розведена зі своїм чоловіком.

У судове засідання, яке відбулося 20 травня 2024 року, позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 надала заяву про продовження розгляду справи за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст.247ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є між собою сестрами.

Померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приходилася їм матір`ю.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого 24 липня 2023 року Томаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 652.

За життя ОСОБА_3 значилася зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вищевказану квартиру підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Ковтюх А.В. та копією витягу про державну реєстрацію прав Дніпропетровського обласного комунального підприємства "Марганецьке бюро технічної інвентаризації" №36732054 від 14.12.2012 року.

В матеріалах справи також наявна копія рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 1992 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу та поділ майна, з якої вбачається, що цим же рішенням суду, шлюб між сторонами по даній справі було розірвано, за ОСОБА_3 визнано право власності на 2/3 частки будинку АДРЕСА_4 .

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Марганецьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 17632227 від 06.02.2008 року підтверджується, що ОСОБА_3 на праві власності, за рішенням Марганецького міського суду від 20.03.1992 року, належить 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_5 .

Як зазначає позивач у своєму позові, що також підтверджується матеріалами справи, що вона, ОСОБА_1 , у лютому місяці 2020 року через хворобу своєї матері ОСОБА_3 , яка дуже хворіла, не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала сторонньої допомоги, забрала останню до себе додому за місцем своєї реєстрації, в будинок АДРЕСА_2 , де проживали разом до смерті останньої, а саме: до 22 липня 2023 року. Їй так було зручніше доглядати за матір`ю і та завжди була поруч із нею. Витрати пов`язання з похованням матері несла вона.

Так з акту від 15 лютого 2024 року, затвердженого головою житлового кварталу №11 ОСОБА_10 та підписами свідків вбачається, що в будинку АДРЕСА_2 , зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.08.1986 року і по сьогодення. В лютому місяці 2020 року ОСОБА_6 забрала до себе свою хвору матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за якою здійснювала догляд до дня її смерті.

Відповідно до довідки від 15.02.2024 року вих. №02, виданої ОСОБА_1 , головою квартального комітету №11 Марганецької міської ради Нікопольського району Дніпропетровської області Коваленко В.М. , її матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 , з лютого 2020 року по день смерті- ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З копії паспорта громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 Серія АК 866815 вбачається, що її місцем реєстрації є АДРЕСА_6 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_7 .

ОСОБА_1 являлася спадкоємцем першої черги за законом.

Оскільки ОСОБА_1 постійно проживала разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 до дня смерті останньої, тобто на час відкриття спадщини, то вважала себе такою, що фактично прийняла спадщину. За таких підстав, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса вона не зверталася.

Її сестра, ОСОБА_2 , заяву про прийняття спадщини не подавала.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Кучугурного Миколи Анатолійовича стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері - ОСОБА_3 , натомість отримала відмову, що підтверджується листом-відповіддю, наданим їй приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. від 20.02.2024 року № 15/-1-16.

Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 позивачці необхідно для оформлення спадщини.

Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1268 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно з ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК).

Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.

В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.

Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.

Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13).

Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 29 Цивільного Кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання:

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Частиною 9 ст.6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21).

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав.

Позивач по справі ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , так як спадкоємець, який фактично прийняв спадщину, звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини.

Те, що в дійсності позивач постійно проживала з матір`ю ОСОБА_3 , на момент її смерті, підтверджується матеріалами справи, так допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підтвердили, що ОСОБА_1 з лютого 2020 року проживала разом з матір`ю ОСОБА_3 , за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , що також підтверджується актом від 15 лютого 2024 року, посвідченого головою житлового кварталу №11 Коваленко В.М. та підписами свідків, довідкою голови квартального комітету №11 Марганецької міської ради Нікопольського району Дніпропетровської області Коваленко В.М. та копією паспорта громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 Серія АК 866815.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Оскільки позивач не просить стягнути судові витрати по справі з відповідача, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. 4,10, 12, 13 ,76, 81, 141, 259, 263-265,268,273, 352,354,355 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Марганецької міської територіальної громади в особі: Марганецької міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю - задовільнити.

Встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_3 в період з 2020 року до дня смерті ОСОБА_3 , а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_2 .

Судові витрати по справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: О. С. Янжула