Справа № 932/1367/23
Провадження № 2/204/162/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представника позивачки адвоката Шута А.І., представниці відповідача адвокатки Грищенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 із вимогою про поділ майна подружжя (а. с. 1-5).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 12 квітня 2023 року, зазначає, що вона з 18 липня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який у подальшому було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі № 199/5945/18. Стверджує, що за час перебування у шлюбі, у 2009 році, сторонами за спільні кошти для сім`ї, за договором про пайову участь у будівництві, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на відповідача. Пізніше, 26 січня 2012 року сторонами був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. за реєстровим № 81. Так, пунктом 2 даного шлюбного договору встановлено, що нерухоме та рухоме майно, що підлягає реєстрації, і майнові права, які були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, до укладання цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджує, що вона усно звернулася до відповідача із пропозицією добровільно визнати за нею право власності на частину квартири, однак відповідач на вказане не погодився, тому вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду та прохає суд визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

23 березня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суд м. Дніпропетровська надійшла вищевказана цивільна справ ( а. с. 24).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 27).

12 квітня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 29 березня 2023 року, позивачкою усунуто (а. с. 30-51).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 16 травня 2023 року (а. с. 74).

Протокольною ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 96-98).

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково зазначив про те, що з вказаними позовом позивачка звернулася тоді, коли дізналася про наміри відповідача продати спірну квартиру.

У судовому засіданні представниця відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, надала клопотання про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 18 липня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі 199/5945/18 (а. с. 4-5).

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 10) та, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2012 року (а. с. 11).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 319825823 від 10 січня 2023 року (а. с. 14-15) вбачається, що 29 січня 2010 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з цим, судом встановлено, що 26 січня 2012 року сторонами був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенюк Т.В. за реєстровим № 81 (а. с. 12-13).

Так, п. 2 вказаного договору визначено, що нерухоме та рухоме майно, що підлягає реєстрації, і майнові права, які були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, до укладання цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні.

Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивачка посилалася на те, що спірна квартира була придбана сторонами за спільні кошти, в період їхнього перебування у шлюбі, за договором пайової участі у будівництві та, до укладення шлюбного договору, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона має право та прохає суд визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на ідеальної частки спірної квартири.

В свою чергу, представницею відповідача, 01 лютого 2024 року до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 123-124), яку вона підтримала в судовому засідання.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Аналогічна правова позиція Верховного Суду зазначена у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17.

З огляду на викладене, враховуючи те, що спірна квартира придбана сторонами у 2009 році за спільні грошові кошти під час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі до укладення у 2012 році шлюбного договору, то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток, що в свою чергу також визначено у п. 2 та 13 даного шлюбного договору, а відтак суд доходить висновку, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку.

Водночас, суд зауважує, що приписами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, представницею відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , в обґрунтування яких останньою зазначено те, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі № 199/5945/18, яке набрало чинності 25 грудня 2018 року, а тому саме з цієї дати відраховується початок моменту перебігу строку позовної давності.

Однак, суд не може погодитися з вказаним, оскільки початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 345/2962/14, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 та від 10 лютого 2022 року у справі № 541/312/21.

При цьому, представник позивачки стверджує про те, що з вказаним позовом до суду вони звернулися відразу після того, як дізналися про наміри відповідача щодо продажу спірної квартири, а тому строк позовної давності ними не пропущено.

Натомість, суд не приймає вказані доводи до уваги, оскільки, по-перше, стороною позивача не зазначено жодного часового проміжку, коли вони дізналися про вказані наміри відповідача, по-друге, ними не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження існування таких намірів відповідача (його оголошення щодо продажу квартири, її оцінка перед продажем, свідчення свідків тощо).

Разом з цим, Верховний Суд у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 вказав на те, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Водночас, суд звертає увагу на те, що з тексту позовної заяви вбачається, що про порушення свого права позивачка дізналася тоді, коли відповідач став проживати окремо від неї, забравши із собою договір про пайову участь у будівництві та інші правовстановлюючі документи на спірну квартиру.

При цьому, як вбачається з рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі № 199/5945/18 (а. с. 4-5), подружні відносини сторонами припинені з травня 2018 року, тобто про порушення свого права позивачка дізналася, ще перебуваючи у шлюбі з відповідачем, а тому до його розірвання, строки позовної давності щодо вимоги про поділ майна не застосовувалися, а вже після його розірвання, з набранням рішення законної сили 25 грудня 2018 року, розпочався перебіг строків позовної давності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 212/10842/19.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи з вказаним позовом позивачка звернулася у лютому 2023 року, тобто із пропуском строків позовної давності..

З огляду на викладене, враховуючи те, що представницею відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_1 достеменно знала про порушення її права ще в грудні 2018 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у лютому 2023 року, суд обґрунтовано вважає за необхідне застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, оскільки на дату звернення позивачки з вказаним позовом до суду спливли строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна