Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1677/21 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу №935/1677/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Василенка Р.О. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив усунути йому перешкоди у користуванні належним йому будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 як такої, що безпідставно проживає у цьому будинку, без надання їй іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказав, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2009. На момент набуття права власності на спірний будинок йому було 12 років, а тому він проживав разом із матір`ю за іншою адресою. Наразі він має необхідність вселитися у належний йому будинок, проте фактичному вселенню перешкоджає його тітка ОСОБА_2 , яка фактично проживає у цьому будинку без його згоди та відповідно і без реєстрації та створює йому перешкоди у проживанні. Відповідачка не є членом його сім`ї, між ними не було укладено будь-яких угод з приводу користування належним йому житлом, а тому вона безпідставно користується спірним житлом. Крім того позивач вказав, що ОСОБА_2 на праві власності належить частина житлового будинку АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у неї житла. Виходячи із наведеного, просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2023 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 житловим будинком, що за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. та 1500 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що проживала в будинку по АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника жилого будинку - її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх дозволом. Крім того вказала, що за вказаною адресою доглядає як опікун недієздатного брата, утримує будинок та сплачує за комунальні послуги, іншого житла в м. Коростишеві не має.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішеня суду першої інстанції без змін. Зазначає, що наявність опіки над своїм недієздатним братом не є безумовною підставою для проживання в будинку, в якому цей брат зареєстрований, але який йому не належить. Залежності проживання опікуна від місця проживання недієздатної особи закон не визначає, як і встановлення опіки не встановлює права проживання за місцем реєстрації підопічного. Більше того, строк дії рішення Коростишівського районного суду від 04.12.2020 року, яким відповідачку призначено опікуном над її братом ОСОБА_6 , становить два роки, тобто до 04.12.2022, який вже давно минув. А, як свідчать дані з сайту Коростишівського районного суду, за продовженням дії вказаної опіки відповідачка не зверталась, тому на сьогоднішній день законних підстав вважати її опікуном ОСОБА_6 немає. Крім того вказує, що у відповідачки з 2010 року перебуває у власності частина житлового будинку АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у неї власного житла, тому її виселення не створить для неї надмірного тягара, про який вона вказує в апеляційній скарзі. Зазначає, що сплата відповідачкою комунальних послуг, спожитих за час проживання у будинку позивача, не впливає на право користування будинком та вирішення спору, оскільки вона сплачувала за ті послуги, які власне і споживала виключно для своїх потреб. Те, що відповідачка тривалий час проживала в будинку, при цьому без належних правових підстав, не зобов`язує власника цього будинку забезпечувати її житлом всупереч власним інтересам.

В апеляційному суді ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. Пояснила, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 були її батьками. Вона у 1988 році вийшла заміж, змінила прізвище на « ОСОБА_7 » та разом з чоловіком виїхала до ОСОБА_8 . Від шлюбу народилось семеро дітей, які вже є дорослими та створили свої сім`ї. Вказала, що у 2008 році вона повернулась до ОСОБА_9 доглядати матір, чоловік залишився в Макіївці. Пояснила, що їй відомо про те, що у 2002 році мати подарувала свій будинок її брату ОСОБА_10 який помер у 2009 році і який був батьком позивача ОСОБА_1 . Вважає свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.12.2009, видане на ім`я позивача незаконним, оскільки брат проживав разом з сином та його матір`ю нетривалий час, а тому після його смерті спадщину на батьківський будинок, на її думку, повинні були прийняти брати та сестри. ОСОБА_2 також пояснила, що вона здійснює догляд, як опікун, за своїм недієздатним братом ОСОБА_6 , який має інвалідність І групи та який зареєстрований у спірному будинку. Вона зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_2 , де має у власності 1/2 його частину і в якому періодично перебуває влітку. Її сестра ОСОБА_11 є власником іншої 1/2 частини цього будинку, проте ним не користується, оскільки проживає у Франції.

Представник позивача адвокат Литвинчук Ю.В. доводи апеляційної скарги також підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Позивач належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не направляв, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке посвідчено 15.12.2009 року державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори Мощковською З.І., реєстровий № 1-3497, є власником житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2019 №187820225.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що у належному йому будинку без будь-якої правової підстави проживає ОСОБА_2 , яка не є членом його сім`ї, жодних договорів щодо користування його будинком він з нею не укладав, а його вимоги виселитися із житла ОСОБА_2 ігнорує.

З копії відповіді ВП №2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 07.05.2021 №4251/213/01-2021 вбачається, що ОСОБА_1 , звертався до відділу поліції № 2 з заявою щодо проведення профілактиної бесіди з ОСОБА_2 , що проживає у належному йому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 та відмовляється з нього виселятися. У відповіді вказано, що ОСОБА_2 повідомила працівників поліції, що вимушена проживати у вказаному вище будинку через відсутність іншого житла в м. Коростишів.

Заперечуючи щодо позовних вимог, ОСОБА_2 вказала, що проживала в будинку по АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника жилого будинку - її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх дозволом. Крім того вказала, що за вказаною адресою доглядає як опікун недієздатного брата, утримує будинок та сплачує за комунальні послуги, іншого житла в м. Коростишеві не має.

Судом першої інстанції також встановлено, що у 2002 році власником цього будинку на підставі Дублікату договору дарування виданого приватним нотаріусом Коростишівського районного округу 04.08.2009 року, реєстровий №3583, посвідченого приватним нотаріусом Коростишівського районного округу Владикою І.В. 23.12.2002 року, реєстровий № 5874, став син ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - рідний брат відповідачки - ОСОБА_10 та батько позивача (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спірний будинок успадкував його син - ОСОБА_1 (позивач у справі).

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04.12.2020 року, брата відповідачки ОСОБА_6 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку. Призначено ОСОБА_2 опікуном недієздатного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визначено строк дії рішення - 2 (два) роки.

Відповідно до довідки Коростишівського міського комунального підприємства «Водоканал» від 06.10.2021 № 198, вбачається, що ОСОБА_2 , здійснює розрахунки за послуги централізованого постачання за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_1 . Заборгованість за надані послуги відсутня.

З копії рахунку за послуги з розподілу природного газу за серпень 2021 року слідує, що ОСОБА_2 має особовий рахунок № НОМЕР_2 та є споживачем послуг ПРАТ «Коростишівгаз», за адресою: вул. Винниченка, 7, м. Коростишів, Житомирського району, Житомирської області.

Із відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.05.2023 №332514826, вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності (1/2 частка) ОСОБА_2 (а.с.91).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_12 не має правових підстав проживати у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, суд вважав за можливе здійснити її виселення без надання їй іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказала, що вона вселилась у спірне житло як член сім`ї своїх батьків з їх дозволу.

Проте, такі твердження не відповідють дійсності та спростовуються як поясненнями самої відповідачки так і матеріалами справи. ОСОБА_2 пояснила, що вселилась у спірний будинок у 2008 році для догляду за матір`ю. Мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і на час вселення ОСОБА_2 власником спірного будинку не була, оскільки 23.12.2002 року подарувала будинок сину ОСОБА_10 і ця обставина була достовірно відома іншим її дітям, у тому числі ОСОБА_2 , яка підтвердила факт обізнаності наявності договору дарування будинку на брата ОСОБА_13 . Доказів про надання дозволу зі сторони власника будинку на вселення відповідачки матеріали справи не містять.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача та не була членом сім`ї попереднього власника цього будинку ОСОБА_10 , який є батьком позивача - ОСОБА_1 . Її місце проживання не зареєстровано за адресою будинку належного на праві власності позивачу, будь-які угоди про порядок користування цим будинком між сторонами у цій справі та між попереднім власником (батьком позивача) та відповідачем не укладалися.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що ОСОБА_12 не має правових підстав проживати у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим підлягає виселенню без надання їй іншого жилого приміщення.

При цьому судом обгрунтовано враховано, що ОСОБА_2 має на праві власності частину житлового будинку у селі Теснівка Коростишівського району Житомирської області, де має можливість проживати, а тому доводи в апеляційній скарзі про те, що відповідачка не має житла у місті Коростишеві не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відсутність житла у місті не свідчить про відсутність житла взагалі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала, що у спірному будинку зареєстрований та проживає недієздатний ОСОБА_6 , а вона здійснює за ним догляд, тому виселення опікуна є неможливим.

Такі доводи є безпідставними, оскільки відсутні докази продовження рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 04.12.2020, яким визначено строк дії - 2 (два) роки та яким ОСОБА_6 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, а ОСОБА_2 призначено опікуном. Тобто наразі юридичних підстав вважати ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_6 немає.

Позивачем не ставилось питання про виселення ОСОБА_14 .

Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною закрема в постановах від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21, від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19-ц.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.05.2024.

Головуючий Судді