КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/8842/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4634/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року у складі судді Фінагеєвої І. О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій», третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Мурашко Ольга Володимирівна, про скасування рішення та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» про скасування рішення та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення, в якому просив:

- скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Мурашко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 57878972 від 27 квітня 2021 року про реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000;

- скасувати запис № 41711326 від 21 квітня 2021 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на житловий будинок загальною площею 194,4 кв. м., житловою площею 99,1 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка здійснена на підставі договору іпотеки, серія та номер 4974 від 01 вересня 2006 року та договору від 07 травня 2020 року № GL3№217046_ПВ216 про відступлення права вимоги, серія та номер 1557;

- запис №41711418, якою змінено іпотекодержателя та зазначено ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій»;

- запис №41711366 щодо державної реєстрації обтяження.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за яким набув на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2006 року, яке в подальшому було зареєстроване у передбаченому законом порядку. У червні 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на вищевказаний житловий будинок було зареєстроване за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на підставі договору іпотеки від 01 вересня 2006 року, серія та номер 4974 та договору про відступлення прав вимоги від 07 травня 2020 року № GL3№217046_ПВ216.

Позивач вважає, що договір іпотеки є похідним від основного зобов`язання - кредитного договору від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978.

У 2011 році первісний кредитор звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2011 року у справі № 2-1459/11, яке набрало законної сили 17 серпня 2011 року, позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 502 179,60 євро.

13 вересня 2012 року Банк отримав виконавчі листи на примусове виконання вищевказаного судового рішення, які не пред`явив до виконання у встановлений законом строк. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року Банку було відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Позивач наголошує на тому, що проживає зі своєю сім`єю та малолітньою донькою у вищевказаному житловому будинку з моменту його придбання, за цією ж адресою зареєстровано і місце проживання позивача. Проте, новим кредитором він не був повідомлений щодо здійснення будь-яких дій щодо відступлення права вимоги за кредитним договором, за договором іпотеки або щодо виконання рішення суду та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що умови придбання позивачем житлового будинку (кредит банку в іноземній валюті), умови використання (для постійного проживання) та властивості нерухомого майна (житловий будинок площею, яка не перевищує 250 кв.м.) у повній мірі відповідають приписам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03 червня 2014 року, то у зв`язку із дією мораторію на цей житловий будинок не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Зазначає, що при вчиненні реєстраційної дії, державним реєстратором не перевірено відповідність поданих відповідачем документів вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валют», що по своїй суті призвело до порушення прав позивача.

Вказує, що неналежні дії державного реєстратора суд першої інстанції залишив без уваги, правової оцінки та як наслідок не в повній мірі з`ясував всі істотні обставини справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» вважає, доводи апеляційної скарги безпідставними, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року залишити без змін.

Зазначено, що державним реєстратором при вчиненні реєстраційних дій були дотримані всі вимоги чинного законодавства України, а отже не має підстав вважати, що відповідачем було порушено вимоги Закону про мораторій.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належно, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Дорошенка Д.П. в інтересах ТОВ «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій», який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з таких підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення в повній мірі відповідає вищезазначеними вимогам закону, з огляду на таке.

Зі справи убачається, 01 вересня 2006 року між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 68/П/РП/2006-978, за умовами якого кредитодавець надав ОСОБА_1 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 208 000 євро для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованим в реєстрі за № 4972, і за договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованим в реєстрі за номером 4970, за умовами яких ОСОБА_1 набув у власність нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1493 та житловий будинок площею 194,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 125-126 т.1, 22-24 т.2).

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 01 вересня 2006 року між ВАТ "КБ "Надра" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого земельна ділянка площею 0,1493 та житловий будинок площею 194,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 127-128 т.1, 18-21 т.2).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2011 року у справі № 2-1459/11 задоволено частково позовні вимоги ПАТ "КБ "Надра" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ "КБ "Надра" 502179,60 євро (31-33 т.2).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року у справі № 22-ц/796/5952/2014 за результатами апеляційного перегляду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року про поновлення ПАТ "КБ "Надра" строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ПАТ "КБ "Надра" про відмову у задоволенні заяви ПАТ "КБ "Надра" про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання (а.с. 34-36 т.2).

Згідно Договору відступлення права вимоги від 07 травня 2020 року № GL3№217046_ПВ216 ПАТ "КБ "Надра" відступило на користь ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій" право вимоги за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978, укладений між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_1 , договором іпотеки від 01 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстраційним номером 4974, договором поруки від 01 вересня 2006 року між ПАТ "КБ "Надра" та ОСОБА_2 (а.с. 130-135 т.1).

07 травня 2020 року новим кредитором направлялося позичальнику повідомлення про заміну первісного кредитора (лист № 167-05/2020), проте кореспонденція не була отримана боржником та повернулася відправнику з відміткою "За закінченням терміну зберігання" (а.с. 136-138 т.1).

Убачається, ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій" листами від 27 липня 2020 року № 228, від 03 серпня 2020 року № 259, від 03 вересня 2020 року № 324, 03 вересня 2020 року № 325 направляло Вимоги про усунення порушення умов кредитного договору за адресою ОСОБА_1 , зазначеною в кредитному договорі, а також за адресою місцезнаходження іпотечного майна (а.с. 141 -156 т.1).

На адресу кредитора повернулася поштова кореспонденція, направлена за адресою місцезнаходження іпотечного майна, з відміткою працівника поштового зв`язку "Адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку від 02 квітня 2021 року ринкова вартість предмету іпотеки була визначена у розмірі 946 426 грн (а.с. 157-158 т.1).

Відповідно до довідки від 21 квітня 2021 року № 186, виданої ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій", заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978 становить 3 179 899 грн 98 коп, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 2 176 255 грн 20 коп заборгованості зі сплати відсотків 558 960 грн 94 коп, комісії 444 683 грн 84 коп. Заборгованість за кредитним договором не погашена, а отже зобов`язання боржника перед кредитором є діючим. Будь-які спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки станом на час формування довідки відсутні (а.с. 159 т.1).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2021 року № 254533639 право власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій" (а.с. 160 т.1).

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями довідок Дмитрівської сільської ради Старостинського округу № 1 Бучанського району Київської області від 04 червня 2021 року № 302 та від 04 червня 2021 року № 303 (а.с. 49-50 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з підстав його недоведеності, а також того, що укладаючи іпотечний договір, позивач, як іпотекодавець, шляхом вільного волевиявлення прийняв на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням умов кредитного договору та настання відповідних несприятливих для нього наслідків у разі невиконання основного зобов`язання, добровільно обмеживши своє право власності на предмет іпотеки у встановлений чинним законодавством спосіб.

З таким висновком колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 1 ЗУ "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статей 12, 33 ЗУ "Про іпотеку" одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час звернення банком стягнення на предмет іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно довідки від 21 квітня 2021 року № 186, виданої ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій", заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 3 179 899 грн 98 коп.

Установлено, що 07 травня 2020 року новим кредитором, позивачем по справі, направлялося позичальнику повідомлення про заміну первісного кредитора (лист № 167-05/2020), проте кореспонденція не була отримана боржником та повернулася відправнику з відміткою "За закінченням терміну зберігання" (а.с. 136-138 т.1).

Також листами від 27 липня 2020 року № 228, від 03 серпня 2020 року № 259, від 03 вересня 2020 року № 324, 03 вересня 2020 року № 325 ТОВ "ФК "Фонд гарантування інвестицій" неодноразово ОСОБА_1 направляло вимоги про усунення порушення умов кредитного договору за адресою, зазначеною в кредитному договорі, а також за місцезнаходженням іпотечного майна

Проте на адресу кредитора повернулася поштова кореспонденція, направлена за адресою місцезнаходження іпотечного майна, з відміткою працівника поштового зв`язку "Адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 141 -156 т.1).

Установлено, що 21.04.2021 ТОВ «ФК «ФГІ» здійснило процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на іпотечне майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що на спірний будинок не може бути примусово звернуто стягнення на забезпечення виконання умов кредитного договору, остільки діяв мораторій на звернення стягнення нерухомого майна, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

- таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті", відповідно до пункту 2 розділу II якого Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб", яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: "Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу".

Установлено, що Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті "Голос України".

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті" та № 1382-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб" набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Отже, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратив чинність 21 квітня 2021 року та поновив свою дію лише 23 квітня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, зумовлює у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене в результаті прийняття пізніше іншого закону чи інакшого нормативно-правового акта.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р (I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

З урахуванням наведених приписів Закону та Рішення Конституційного Суду України є підстави для висновку, що іпотекодержатель, звертаючись до державного реєстратора з метою позасудового врегулювання спору, мав керуватися тією нормою права, яка сформульована саме у законі, яка була чинною на момент вчинення ним відповідної реєстраційної дії, зокрема й звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем. За умови дотримання вимог позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, чинних на момент вчинення такої дії, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є правомірним та не підлягає скасуванню судом.

Враховуючи, що станом на 22 квітня 2021 року Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратив чинність та поновлено його дію було лише 23 квітня 2021 року, тому висновки суду першої інстанції про те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки мораторій не діяв, є обґрунтованими.

Та обставина, що Президент України підписав закони № 1381-IX та № 1382-IX 21 квітня 2021 року, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті "Голос України", не підтверджує, що ці закони набрали законної сили та були обов`язковими для іпотекодержателя (у цій справі) у день їх опублікування.

Новий закон України, який набрав чинності, за загальним правилом, застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини є тривалими і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, тоді нове правове регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

У Законі № 1381-IX, пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого продовжено дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не міститься застереження про те, що його положення застосовуються до правовідносин не раніше дня його офіційного опублікування, а тому підстав для застосування норм Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" у справі, що переглядається, не встановлено.

Отже, у іпотекодержателя не було законних перешкод для звернення до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - реєстрацію 21 квітня 2021 року права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження у примусовому порядку без згоди іпотекодавця: іпотекодержатель надав державному реєстратору усі необхідні документи, що встановлено судом, заборон на вчинення таких дій на момент звернення іпотекодержателя до державного реєстратора законодавцем встановлено не було, відповідно оспорюване рішення державного реєстратора є правомірним та не підлягає скасуванню.

Вимога іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є правомірною та пов`язана з невиконанням/неналежним виконанням позичальником основного кредитного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного застереження за існування відповідних обставин, зокрема невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, що призвело до існування простроченої заборгованості, у період, коли не діяв Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (21 та 22 квітня 2021 року) та за обставин прийняття 13 квітня 2021 року Верховного Радою України законів № 1381-IX та № 1382-IX, які опубліковані 22 квітня 2021 року та набрали чинності 23 квітня 2021 року, не свідчить про порушення іпотекодержателем принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Товариство, звертаючись до державного реєстратора, діяло відкрито, у межах, не заборонених договором або актами цивільного законодавства, реалізуючи своє правомірне право на погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки. Обмеження іпотекодержателя у такому праві, з урахуванням існування усіх необхідних для цього умов, буде неправомірним та призведе до надання переваги одному із учасників спірних правовідносин та порушення принципу рівності сторін у правовідносинах.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 718/1816/21.

Інтерес відповідача був правомірним, й він задовольнив його з метою отримання виконання за чинним зобов`язанням.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення вимог кредитора. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Відповідно до частини тринадцятої статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону (частина друга статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Тобто, дата формування та реєстрації заяви є датою державної реєстрації прав, що передує прийняттю рішення про державну реєстрацію прав.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 17.05.2022 у справі №760/5743/20, від 22.06.2022 у справі № 369/5531/20.

Отже, матеріалами справи доведено, що 21.04.2021 позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на предмет іпотеки й цього дня державним реєстратором була сформована та зареєстрована відповідна заява в Державному реєстрі прав. Відповідно до даних, які містяться у реєстрі, 27.04.2021 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на спірний будинок за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» (а.с. 29 т.1).

Таким чином, юридично право власності на іпотечне майно перейшло до позивача 21.04.2021, а до 27.04.2021, тобто строк, що не перевищує п`ять робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви у державному реєстрі, державним реєстратором вчинялися необхідні технічні дії щодо завершення реєстраційної процедури.

Схожий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 759/15715/21.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ТОВ «ФК «ФГІ» звертаючись до державного реєстратора, діяло в межах закону, реалізуючи своє правомірне право на погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду та повно і всебічно досліджено судом першої інстанції.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: