Справа № 703/4502/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 18929 грн. 70 коп., з яких сума позики 11000 грн., проценти за користування позикою 1445 грн., 90 коп., інфляційні втрати 5476 грн. 01 коп. та три проценти річних 1445 грн. 90 коп., а також просив стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4000 грн.

Вимоги мотивує тим, що 13 липня 2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір позики грошових коштів, який був складений у простій письмовій формі та оформлений розпискою від 13 липня 2020 року, у відповідності до умов якого відповідач отримала від позивача у борг суму коштів у розмірі 4000 грн. на умовах позики. Згідно умов означеного договору, відповідач зобов`язалася повернути позичені кошти в строк до 13 вересня 2020 року та сплатити відсотки за користування позикою в розмірі 10 % на місяць.

В подальшому, 17 серпня 2020 року ОСОБА_2 отримала в борг ще 7000 грн. на умовах попереднього договору, тобто зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 10 % на місяць та повернути позичені кошти в строк до 13 вересня 2020 року.

Однак, до зазначеної дати відповідач отримані кошти не повернула та незважаючи на неодноразові вимоги позивача про повернення суми боргу ухиляється від виплати, а тому в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 06 жовтня 2023 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач не з`явився, однак звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю з відстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції, клопотання від відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та відзив на позовну заяву не надходили.

Таким чином, відповідач є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За згодою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 13 липня 2020 року ОСОБА_2 складено письмову розписку, за якою вона отримала в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 4000 грн., які зобов`язалася повернути до 13 вересня 2020 року та сплатити відсотки за користування позикою в розмірі 10 % на місяць. Вищевказане підтверджується оригіналом розписки від 13 липня 2020 року (а.с. 33).

На звороті вказаної розписки виконаний рукописний текст наступного змісту: «я, ОСОБА_2 . На тих самих умовах позичила у ОСОБА_1 сім тисяч гривень (7000 грн.), гроші взяла під 10%.» (а.с. 33 - зворот).

Таким чином, вищевказана розписка від 13 липня 2020 року та розписка написана на звороті вказаної розписки від 17 серпня 2020 року містить у собі інформацію щодо отримання позичальником ОСОБА_2 коштів в загальній сумі 11000 грн. в борг та зобов`язання щодо сплати відсотків за користування позикою в розмірі 10 % на місяць, а також зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк до 13 вересня 2020 року.

Як зазначив позивач, відповідач ухиляється від зустрічей та спілкування із ним та ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором позики, у зв`язку із чим сума позики повернута не була.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 13 липня 2020 року та 17 серпня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, відповідач отримала грошові кошти у борг, що підтверджується написаною нею розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору.

Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Аналізуючи вищевказану норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оригінал боргової розписки від 13 липня 2020 року, на звороті якої міститься розписка датована 17 серпня 2020 року, перебуває у позивача та не повернута відповідачу (а.с. 33).

Відтак, наявність оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України, на підтвердження повернення суми позики, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу (невиконання умов договору тощо) матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд вважає вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 4000 грн. та 7000 грн., а всього - 11000 грн. доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно боргових розписок від 13 липня 2020 року та від 17 серпня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався сплатити позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами від суми позики в розмірі 10% на місяць.

Позивачем здійснено розрахунок процентів за користування грошовими коштами в розмірі 4000 грн. за період з 13 липня 2020 року по 13 вересня 2020 року, а також розрахунок процентів за користування грошовими коштами в розмірі 7000 грн. за період з 18 серпня 2020 року по 13 вересня 2020 року за формулою: [Сума боргу] х [Процентна ставка (%)] / 100% х [Кількість днів прострочення] / [Кількість днів у році], та визначено, що за користування грошовими коштами в розмірі 4000 грн. за період з 13 липня 2020 року по 13 вересня 2020 року, сума нарахованих процентів складає 826 грн. 23 коп., а за користування грошовими коштами в розмірі 7000 грн. за період з 18 серпня 2020 року по 13 вересня 2020 року, сума нарахованих процентів складає 619 грн. 67 коп.

Таким чином, загальний розмір заборгованості по процентам за користування грошовими коштами за період вказаний позивачем, нарахованої у межах погодженого сторонами строку позики, становить 1445 грн.90 коп.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за відсотками за договором позики укладеного між ним та ОСОБА_2 , який не спростований відповідачем у належний та допустимий спосіб. Відтак в цій частині позов також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми нарахованих на суму позики в розмірі 4000 грн. за період з 13 липня 2020 року по 24 серпня 2024 року, а також інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми а нарахованих на суму позики в розмірі 7000 грн. за період з 18 серпня 2020 року по 24 серпня 2024 року, згідно яких інфляційні витрати всього становлять 5476 грн. 01 коп., а 3% річних від простроченої суми - 1007 грн. 79 коп., суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частини першої ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.54 постанови від 04.06.2019 (справа №916/190/18) Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц.

Враховуючи те, що спірні правовідносини за своєю суттю є грошовим зобов`язанням, а отже на них поширюється дія ст.625 ЦК України.

Разом з тим, положеннями п. 18 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 року передбачено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 через агресію російської федерації проти України введено воєнний стан, який в подальшому було продовжено.

Враховуючи вище викладене, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, визначених ст. 625 ЦК України, за період після 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам норм вищевикладеного нормативно-правового акту, а отже вимоги в цій частині не можуть бути задоволені судом.

Окрім того, суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржником взятих на себе зобов`язань підлягають стягненню проценти від суми позики відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми, нараховані на суму позики в загальному розмірі 11000 грн. за період з 14 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається із зазначених рекомендацій Верховного Суду України, для визначення індексу інфляції в цілому за період прострочення, індекси інфляції за цей період перемножуються.

Виходячи з цього, інфляція нараховується на суму основного боргу, яка існувала на кінець місяця, в якому допущене прострочення і за наступні повні місяці, в яких сума боргу не була сплачена. При розрахунку інфляційних втрат для суми основного боргу, яка існувала декілька місяців, індекси інфляції за кожний повний місяць прострочення перемножуються між собою та визначається середній показник, який застосовується до суми боргу.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Розрахунок інфляційних витрат розраховується за формулою: [Сума боргу] х [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Розрахунок інфляційних витрат наступний:

У період з 14 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року індексація на суму 11 000,00 грн. становить:[Сукупний індекс інфляції] = 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% = 117,475% (за період Вересень 2020 - Лютий 2022) [Інфляційні нарахування] = 11 000,00 грн (сума боргу) х 117,475% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 11 000,00 грн (сума боргу) = 1 922,22 грн.

Відтак, сума збитків від інфляції за період з 14 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь становить 1 922,22 грн.

Розрахунок 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України розраховується за формулою:[Проценти] = [Сума боргу] х [Процентна ставка (%)] / 100% х [Кількість днів] / [Кількість днів у році], де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

Період розрахунку: з 14 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року становить 109 днів. [Проценти] = 11 000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 109 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 98,28 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року становить 365 днів

[Проценти] = 11 000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 330,00 грн.

Період розрахунку: з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року становить 54 дні

[Проценти] = 11 000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 48,82 грн

Всього сума нарахованих трьох процентів річних за період з 14 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 477,10 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд перевіривши наведені розрахунки позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних прийшов до висновку, що вони мають розбіжності з розрахунком зробленим судом, оскільки позивачем невірно порахована кількість днів прострочення, а саме позивач вважав заборгованість за договором позики простроченою, починаючи з першого дня дії договору позики, а також здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних в період дії військового стану.

Таким чином, позовні вимоги щодо відшкодування 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 14 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року, що складає: інфляційні втрати у розмірі 1 922 грн. 22 коп., та три проценти річних у розмірі 477 грн. 10 коп.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст.81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, саме з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 11000 грн., проценти за користування коштами в розмірі 1445 грн. 90 коп., втрати від інфляції у розмірі 1 922 грн. 22 коп. та три проценти річних у розмірі 477 грн. 10 коп., а всього - 14845 грн. 22 коп.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, розраховані пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, в сумі 841 грн. 94 коп. (з розрахунку: 14845,22 х 1073,60 / 18929,70).

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які поніс позивач ОСОБА_1 на правничу допомогу суду надано:

- договір про надання професійної правничої допомоги №36/23 від 21 серпня 2023 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Дем`яненком О.А. (а.с. 10);

- квитанцію № б/н від 24 серпня 2023 року на суму 4000 грн. (а.с.11);

- акт прийому передачі наданої правничої допомоги від 24 серпня 2023 року (а.с. 12);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність №274 від 19 листопада 2007 року (а.с. 13).

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 3136 грн. 91 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, розрахованих пропорційно до задоволених позовних вимог (з розрахунку: 14845,22 х 4000 / 18929,70).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.15,16,23,218,509,526,599,610,611,625,626,627,629,1047,1048,1049,1050,1167ЦК України, ст.ст.4,12,13,76,81,89,141,258-259,263-265,268, 273, 280-284, 289 ЦПК України,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 11000 гривень, проценти за користування коштами в розмірі 1445 гривень 90 копійок, втрати від інфляції у розмірі 1 922 гривні 22 копійки, три проценти річних у розмірі 477 гривень 10 копійок, а всього - 14845 (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок п`ять) гривень 22 (двадцять дві) копійки.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 841 гривня 94 копійки та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3136 гривень 91 копійка, а всього 3978 (три тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 85 (вісімдесят п`ять) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення - протягом тридцяти днів з дня його отримання.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17 травня 2024 року.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий: Ю. В. Крива