Справа № 524/7950/24
Провадження №2/524/2800/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 місто Кременчук

Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі

головуючого судді Мельник Н.П.,

з участю секретаря судового засідання Стешиної В.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки (адвоката) Бахмата О.І.,

представника відповідача (адвоката) Савічева О.О.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення хуліганських дій,

УСТАНОВИВ:

До Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення хуліганських дій.

07.08.2024 ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

24.09.2024 ухвалою суду постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін із призначенням судового засідання на 28.10.2024.

28.10.2024 ухвалою суду відкладено судового засідання по справі на 28.11.2024 у зв`язку із клопотанням представника відповідача про відкладення судового засідання.

28.11.2024 у судове засідання з`явилась позивачка, представник позивачки, представник відповідача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином на підставі пункту 2 частини 8 ст. 128, частини 5 ст. 130 ЦПК України (вручення судової повістки представникові учасника справи шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету, вважається врученням повістки і цій особі).

З`ясувавши думку позивачки та її представника, а також представника відповідача, які не заперечують проти розгляду справи без участі відповідача, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив здійснювати розгляд справи без участі відповідача.

Позивачка та її представник заявлений позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Зазначили, що на автомобілі пошкоджено усі шини з вини відповідача, яка повністю доведена постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08.05.2024.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що документи на підтвердження понесених відповідачкою витрат не є первинними документами бухгалтерського обліку на підставі частини 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Зазначене обґрунтував тим, що додані документи не містять усіх необхідних реквізитів, передбачених частиною 2 ст. 9 цього Закону (назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції). На думку представника відповідача, надані позивачкою документи не підтверджують понесені нею витрати. Зазначив, що 13.01.2024 позивачкою придбано зимові шини, які мали бути встановлені на автомобілі раніше, оскільки зимовий період розпочинається 01 грудня, а тому і придбання зимових шин теж мало відбутися раніше. Також повідомив, що позивачкою не надано доказів втрати експлуатаційних можливостей шин автомобіля, не здійснено дослідження ступеня їх зносу, крім того, транспортний засіб після його пошкодження продовжував експлуатуватися позивачкою.

Будь-яких доказів на підтвердження зазначеного представником відповідача у судовому засіданні не надано.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач або його представник не скористалися правом на подання відзиву із викладенням своїх заперечень проти позовних вимог на підставі ст. 178 ЦПК України, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Для з`ясування обставин справи та спростування позовних вимог на підставі ст. 182 ЦПК України ні відповідач, ні його представник не подали заяв, клопотань із процесуальних питань в письмовій або усній формі, зокрема щодо призначення експертизи та/ або залучення спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями та навичками.

На спростування зазначеного представником відповідача, позивачка та її представник у судовому засіданні повідомили, що зимові шини придбано 13.01.2024 після накопичення позивачкою необхідної суми на їх придбання, що є для неї достатньо значною сумою та вимагає багато часу для їх накопичення. З дати придбання зимових шин 13.01.2024 та до дати заподіяння відповідачем шкоди транспортному засобу позивачки 18.03.2024, минуло біля двох місяців, що є незначним періодом часу для експлуатації шин транспортного засобу та нарахування на них зносу, який згідно законодавства розраховується після одного року їх використання, а тому позивачкою не застосовано нарахування зносу на зазначені шини.

Позивачка заперечила факт експлуатації автомобіля після заподіяння відповідачем шкоди, зазначивши, що після пошкодження шин автомобіля відповідачем, останній перебував у нерухомому стані. У подальшому в той самий день її чоловіком вжито заходи для безпечної доставки автомобіля до шиномонтажної станції для усунення пошкоджень, нанесених відповідачем, що зайняло від 3 до 5 хвилин. Зазначене стверджується чеком про оплату послуг на шиномонтажній станції, де відображено дату та час доставлення автомобіля, а саме: 18.03.2024 о 15:17. В інший проміжок часу автомобіль не використовувався.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, у тому числі належним чином завірену копію постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, врахувавши не надання відповідачем або його представником відзиву та заяв з процесуальних питань щодо з`ясування обставин справи та спростування позовних вимог в частині призначення експертизи, залучення спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями та навичками та з інших питань, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову у відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням наступного.

Постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08.05.2024 по справі № 537/1756/24 судом встановлено, що ОСОБА_2 18.03.2024 близько 12:45 поблизу будинку АДРЕСА_1 з хуліганських мотивів пробив шилом колеса транспортного засобу «Крайслер», державний номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 . За вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, судом притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Із зазначеної постанови слідує, що ОСОБА_2 свою вину у скоєному визнав, про що надав письмову заяву.

Постанова суду від 08.05.2024 по справі № 537/1756/24 набрала законної сили 21.05.2024, а отже ОСОБА_2 свою вину визнав та не скористався своїм правом на її оскарження.

Відповідно до частини 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У зв`язку із чим, встановлені судом обставини події за часом та місцем, що зазначені у постанові суду від 08.05.2024, в силу частини 6 ст. 82 ЦПК України не потребують повторного дослідження та встановлення під час розгляду цивільної справи.

Зазначене доводить, що підсудність позову про відшкодування шкоди, заподіяної майну ОСОБА_1 , визначено позивачкою правильно на її вибір за місцем заподіяння шкоди майну відповідно до частини 6 ст. 28 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст. 22 ЦК України).

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Спосіб відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, визначає суд за вибором потерпілого (ч.1 ст.1192 ЦК України) і може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, дії відповідача, що полягали у заподіянні механічних пошкоджень автомобіля, належного позивачці, вчинені з хуліганських мотивів, перебувають у причинному зв`язку із заподіяною позивачці шкодою та відповідними наслідками.

Відповідач та його предсавник не надали суду належні і допустимі докази на спростування його вини та розміру заподіяної матеріальної шкоди позивачці.

Щодо обгрунтування представника відповідача часу придбання позивачкою зимових шин та їх встановлення, втрати експлуатаційних можливостей шин автомобіля, ступеня їх зносу при розрахунку відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди, слід зазначити наступне.

Сторонами не заперечувалось та не спростовувалось у судовому засіданні, що шини для транспортного засобу, належного позивачці, придбано нею 13.01.2024 після накопичення необхідної суми на їх придбання, що є для неї достатньо значною сумою.

З 13.01.2024 по 18.03.2024 включно, тобто з дати придбання шин та до дати заподіяння відповідачем шкоди транспортному засобу позивачки, минуло біля двох місяців, що є незначним проміжком часу для експлуатації шин транспортного засобу та останні не були зношеними, а тому нарахування на них зносу шин позивачкою не застосовано.

Експлуатаційні норми середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 20.05.2006 № 488 (далі Експлуатаційні норми), відповідно до яких норма середнього ресурсу шини визначається як середньостатистична величина середнього ресурсу шини для визначених умов безпечної експлуатації відповідно до граничної висоти рисунка протектора, установленої законодавством України.

Відповідно до цих норм шини експлуатуються з моменту їх придбання, установки на транспортний засіб та до закінчення їх ресурсу. Експлуатаційні норми середнього ресурсу пневматичних шин для нормальних умов експлуатації наведено в додатку 1 Експлуатаційних норм, пунктом 3 якого визначено середній ресурс для легкових автомобілів (одиниця виміру тисяча кілометрів), у тому числі і для автомобіля «Chrysler».

Таким чином, ступінь зносу вираховується шляхом обчислення сумарного фактичного пробігу в тисячах кілометрів. Максимальний термін служби шин після їх прийняття в експлуатацію важко встановити, оскільки стирання шин та їх знос залежить від багатьох чинників.

Також, законодавством та нормативними актами чітко не прописані часові рамки, терміни чи умови, при яких треба переходити на зимову гуму. Єдине, що у примітці підпункту 31.4.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, зазначено, що у разі постійної експлуатації транспортного засобу на дорогах, на яких проїзна частина слизька, рекомендується використовувати шини, що відповідають стану проїзної частини.

Загальновизнаним критерієм переходу з літніх шин на зимові є перехід середньодобової температури через поріг 7 градусів Цельсія, а тому заміна шин на зимові - це питання кожного водія, що в свою чергу впливає на безпеку пересування, справність транспортного засобу в цілому і його окремих складових. Однак, зазначене не є предметом розгляду цієї справи.

Таким чином, наведене позивачкою обгрунтування щодо не експлуатації транспортного засобу після пошкодження відповідачем шин, а також відсутність нарахування зносу шин, представником відповідача у судовому засіданні не спростовано та доказами не підтверджено.

Крім того, для з`ясування зазначених обставин справи та спростування вимог позивачки, відповідач та/ або його представник суду не надавали заяв із процесуальних питань, зокрема щодо призначення експертизи, залучення спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями та навичками.

Позивачка заперечила факт експлуатації автомобіля після заподіяння відповідачем шкоди, зазначивши, що після пошкодження шин автомобіля відповідачем, останній перебував у нерухомому стані. У подальшому в той самий день її чоловіком вжито заходи для безпечного доставлення автомобіля до шиномонтажної станції для проведення ремонтних робіт, що зайняло від 3 до 5 хвилин, що стверджується чеком про оплату послуг на шиномонтажній станції, де відображено дату та час доставлення автомобіля, а саме: 18.03.2024 о 15:17. В інший проміжок часу автомобіль не використовувався.

На підтвердження позовних вимог, позивачкою надано чеки від 13.01.2024 та 18.03.2024. Судом враховується чек від 13.01.2024 на суму 9120,00 грн, оскільки містить дату прибання шин із зазначенням назви документа; дати його складання; найменування та РНОКПП фізичної особи-підприємця, яким складено цей документ на печатці із його особистим підписом; найменування, кількість придбаних шин, ціну за одиницю придбаного товару та загальну суму.

Чек від 18.03.2024 не приймається судом до уваги, оскільки не містить обов`язкових реквізитів відповідно до законодавства, а тому розмір понесеного позивачкою збитку 1220,00 грн відшкодуванню не підлягає.

Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги, не спростував викладені позивачкою та підтверджені нею понесені витрати.

Клопотань щодо призначення та проведення судової автотоварознавчої експертизи або залучення спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями та навичками, на спростування понесених витрат не заявлено, не зважаючи на роз`яснення судом такого права.

З огляду на викладене, суд визнає наданий позивачкою чек на суму 9120,00 грн належним та допустимим доказом заподіяння відповідачем для позивачки шкоди та дійшов висновку, що зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, як наслідок заподіяного ним пошкодження автомобіля з хуліганських мотивів.

Крім того, суд враховує, що законодавство передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди.

Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди та стягнення з нього заподіяної шкоди у повному обсязі.

Відповідачем не спростовано, що шкода завдана не з його вини, встановлено наявність вини відповідача, а отже і встановлено всі обов`язкові елементи його відповідальності.

Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.01.2018 по справі №753/7281/15-ц (№61-1832св17).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приймає до уваги наступне.

Частинами 1-3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у томуч числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ст. 134 ЦПК України).

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, при цьому враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі його гонорар за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 3, 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення Європейського Суду з прав людини «East/West Alliance Limited v. Ukraine» від 23.01.2014 № 19336/04).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи зокрема на конкретні обставини справи.

Постановою Об`єднаної Палати Верховного Суду від 02.02.2024 по cправі № 910/9714/22, Суд дійшов висновку про можливість зменшення судових витрат на правничу допомогу з урахуванням наступного. Виходячи зі змісту положень статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується із принципом змагальності сторін. Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим, як зазначив Суд у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, дає підстави Верховному Суду дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв, визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Таким чином, у цій конкретній справі, зважаючи, що підготовка позовної заяви не потребувала тривалого часу, витраченого адвокатом на це (якого, крім того, не вказано адвокатом у розрахунку), справа не потребувала опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення судової практики (про що свідчить зміст позовної заяви), а тому, на переконання суду, час витрачений адвокатом на підготовку позову, текст якого викладений на п`яти сторінках, не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг, ураховуючи, зокрема, фактичні питання, поставлені перед судом.

Суд вважає справедливим за таких обставин, що стягнення повної вартості послуг, визначених у розрахунку послуг адвоката на загальну суму 4000,00 грн, не узгоджується із критеріями реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру та пропорційності, так як ці витрати не мають характеру необхідних, не повною мірою обґрунтовують обсяг фактичних дій адвоката позивачки, а тому такі витрати не можуть бути відшкодовані у повному обсязі тільки лише через те, що вони понесені позивачкою.

У вирішенні питання, чи є розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору по цій справі, судом враховано конкретні обставини справи, зокрема суб`єктний склад; характер спірних правовідносин; правові дії та позиції сторін спору в суді; вчинені адвокатом дії щодо збирання доказів по справі, які складають лише надані позивачкою два чеки. Інших доказів матеріали справи не містять.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які не надано також і в судовому засіданні, на підтвердження доведеності складності справи, співмірності наданих адвокатом послуг; часу, витраченого адвокатом на надання послуг з правничої допомоги та його обсягу, а також доказів подання позову адвокатом до суду та у чому саме це полягало, як зазначено у рахунку № НОМЕР_2 від 28.05.2024. Як встановлено, подання позову до суду безпосередньо позивачкою, а не адвокатом, що стверджується наявним у матеріалах справи конвертом про його направлення засобами поштового зв`язку за № 986 з адреси місця проживання позивачки у м Кременчуці, зазначеної нею у позові та на конверті.

Отже, керуючись частинами 3, 8 ст. 141 ЦПК України, а також такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність предмета спору, враховуючи критерій розумності розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з обставин справи, а ткож критерії обґрунтованості, пропорційності та розумності, суд вбачає відсутність підстав для компенсації понесених позивачкою витрат на правничу допомогу з відповідача у повному обсязі та приходить до висновку про доцільність стягнення таких витрат у розмірі 2000,00 грн.

Пунктом 3 частини 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позов судом задоволено на суму 9120, 00 грн, що становить 88,2 % від позовних вимог у розмірі 10340,00 грн, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1068,28 грн судового збору (88,2 % від 1211,20 грн) пропорційно задоволеним вимогам.

Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених вимог та наданих сторонами у справі доказів.

Зважаючи на складність у викладенні повного тексту рішення суду, а також відключення світла 28.11.2024 з 12:00 до 13:30 за адресою розташування суду згідно графіків відключень, наявністю інших призначених до розгляду справ 28.11.2024, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст.ст. 10-13, 18, 76-83, 133, 137,141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задоволити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення хуліганських дій.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9120 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачкою судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1068 грн 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн, понесених нею витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 02.12.2024.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Мельник