ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа №233/4636/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2024 року, яке ухвалене суддею Маліновим О.С. у місті Костянтинівці Донецької області та повне судове рішення складено 04 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що протягом 2021 року відповідач ОСОБА_2 , взяв у ОСОБА_1 в борг загалом 143 040 грн., які зобов`язався повернути до 01 вересня 2022 року, без відстрочок або будь-яких інших умов. Фактом, що підтверджує отримання грошових коштів, є складені письмові документи 5 розписок, які написані відповідачем власноручно, оригінали яких знаходяться у позивача. Також, є свідки, які були присутні при отриманні зазначених грошей. Відповідач, ні 01 вересня 2022 року, ні пізніше, зобов`язання по поверненню грошей не виконав і не надає будь-яких пояснень з приводу повернення коштів. Він не виходить на зв`язок протягом останніх 9 місяців до звернення до суду з позовом, не відповідає на телефонні дзвінки, законні вимоги про повернення боргу ігнорує, фактично відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання.

Враховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу за грошовим зобов`язанням у розмірі 143 040 грн., а також судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, згідно розписок: від 25 січня 2021 року у сумі 8 000,00 гривень, від 20 червня 2021 року у сумі 24 800,00 гривень, від 01 жовтня 2021 року у сумі 42 240,00 гривень, від 01 жовтня 2021 року у сумі 48 000,00 гривень, а всього суму боргу у розмірі 123 040 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1230 гривень 06 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Крім того, просить суд покласти на ОСОБА_1 судові витрати та стягнути з нього моральну компенсацію у розмірі 30 000,00 грн., у зв?язку з тим, що за рішенням суду на відповідача було накладено арешт на рахунки в банках та арешт на авто.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано пояснень відповідача, згідно яких він дійсно 25.01.2021 брав у ОСОБА_1 у борг 20 000 грн. та 8 000 грн. (проценти за домовленістю), які зобов`язувався повернути до 1 липня 2021 року. Потім, щомісяця, віддавав борг рівними частинами, поки не розрахувався в повному обсязі до 01 липня 2021 року, що може підтвердити свідок ОСОБА_3 . Розписки він не брав, так як ОСОБА_1 повідомив в присутності свідка, що він їх знищив і все гаразд. В забезпечення цих зобов?язнь, відповідач ОСОБА_2 написав генеральне доручення на ім?я позивача щодо розпорядження його автомобілем та, оскільки, автомобіль до теперішнього часу перебуає у його власності, вважає це підтвердженням належного виконання боргових зобов?язнь. Також, 01 жовтня 2021 року він знову звернувся до ОСОБА_1 та взяв у нього в борг 48 000,00 грн. та написав дві розписки (на тіло боргу 48 000,00 грн. та 42 240,00 грн. проценти). Погашав борг частинами до серпня 2022 року у присутності свідка ОСОБА_3 . Наприкінці серпня він змушений був виїхати на лікування до м. Полтави, про що він повідомив ОСОБА_1 . У листопаді він виїхав за кордон, про що теж повідомив ОСОБА_1 та, у телефонному режимі, домовився, що залишок боргу поверне після того, як знайде роботу. 10 лютого 2023 року на картку ОСОБА_1 був зроблений переказ на залишок боргу в розмірі 20000,00 грн. Після отримання коштів ОСОБА_1 , у телефонному режимі йому повідомив, що розписки він знищив, а кошти отримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 просить суд розглядати його апеляційну скаргу за його відсутності, оскільки він перебуває за межами України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, відповідач ОСОБА_2 надав заяву про розгляд спарви за його відсутності, а інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 25 січня 2021 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 8 000,00 гривень, які зобов`язався повернути 01 липня 2021 року.

Згідно розписки від 25 січня 2021 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 20 000,00 гривень, які зобов`язався повернути 01 липня 2021 року.

Згідно розписки від 30 червня 2021 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 24 800,00 гривень, які зобов`язався повернути 08 жовтня 2021 року.

Згідно розписки від 01 жовтня 2021 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 42 240,00 гривень, які зобов`язується повернути 01 вересня 2022 року.

Згідно розписки від 01 жовтня 2021 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 48 000,00 гривень, які зобов`язався повернути 01 вересня 2022 року.

Відповідачем ОСОБА_2 надано копію квитанції про рух коштів у відділенні № 1 ПУМБ в м. Костянтинівка за період з 10.02.2023 по 10.02.2023 про зарахування на картковий рахунок позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з факту укладення договору та факту передачі позивачем коштів позичальнику на вказаних в розписці умовах, тобто, виконання ним умов договору. Врахував, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отриманні у позику, не повернуті у повному обсязі, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики з огляду на наступне.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Факт укладення між сторонами договорів позики підтверджується розписками ОСОБА_2 від 25 січня 2021 року, від 20 червня 2021 року та від 01 жовтня 2021 року, що не заперечується останнім.

Спір між сторонами виник з приводу виконання вищевказаних договорів позики, оскільки, за твердженням відповідача ОСОБА_2 ним у повному обсязі погашено заборгованість за договорами позики.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 видав розписки позивачеві ОСОБА_1 , як боргові документи, що підтверджують укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань.

Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг, а ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Дослідивши боргові розписки, які містять зобов`язання однієї особи ОСОБА_2 повернути іншій особі ОСОБА_1 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача те, що судом не було враховано, що повернення позики можуть підтвердити свідки, які були присутні під час передачі коштів, зокрема, ОСОБА_3 , 1976 року народження, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання або невиконання зобов`язання за договором позики в частині, як передачі грошових коштів позичальнику, так і їх повернення,а тому колегія суддів не прйимає доводи апеляційної скарги в цій частині.

Відповідачем ОСОБА_2 надано копію квитанції про рух коштів у відділенні № 1 ПУМБ в м. Костянтинівка за період з 10.02.2023 по 10.02.2023 про зарахування на картковий рахунок позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн.

Інших доказів щодо повернення коштів відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 борг за договорами позики не повернув у повному обсязі, а отже, свої зобов`язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з повернення боргу за цими правочинами у розмірі: згідно розписки від 25 січня 2021 року - 8 000,00 гривень, згідно розписки від 20 червня 2021 року - 24 800,00 гривень, згідно розписки від 01 жовтня 2021 року - 42 240,00 гривень, згідно розписки від 01 жовтня 2021 року - 48 000,00 гривень, а всього суму боргу у розмірі 123 040,00 грн., й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: