Провадження № 22-ц/4808/587/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів на утримання дітей, мотивувала його тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, де у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 серпня 2016 року вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 1500 грн., на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Позивач стверджувала, що виховує дітей, піклується про їхній розвиток, потреби дітей суттєво зростають та постійно збільшуються витрати. Діти хворіють, на їхнє лікування витрачаються значні кошти. Відповідач є працездатним, на даний момент працює в Польщі. Тому, ОСОБА_1 просила збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача по 5000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття та стягнути із відповідача понесені судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, які стягувалися на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 серпня 2016 року по справі № 346/4061/16-ц та стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 500 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повнолітня.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнено із ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане вище рішення. Вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.02.2024 року у даній справі прийнято при неповному з?ясуванні всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, в зв?язку з чим воно підлягає скасуванню. Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 не цікавиться життям дітей, добровільно допомоги на утримання не надає, не бере участі у додаткових витратах, які постійно виникають, а вона в свою чергу самостійно виховує дітей, піклується про їхнє здоров?я, фізичний та духовний розвиток, всі витрати по утриманню дітей покладені на неї. Відповідач ніколи не піклувався про фізичний та духовний розвиток, не дбав і не дбає про нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Також звертає увагу суду на те, що молодший син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує особливої уваги та підтримки. Оскільки, після народження йому поставили діагноз дитячий аутизм з якісними порушеннями соціальної взаємності комунікації, розладом рецептивної та експресивної мови (ЗНМ - 1 рівня), стереотипними рухами та формами поведінки, когнітивною недостатністю, що відповідає рівню помірної розумової відсталості. Також ОСОБА_5 є дитиною - інвалідом до 18 років. Дитина з таким діагнозом, потребує постійного догляду, проходження реабілітацій, різного роду консультацій, придбання дороговартісних медикаментів. Підтримка здоров?я, оплата всіх витрат щодо лікування та реабілітацій є кропіткою працею та потребує матеріальної допомоги не тільки з боку матері, а й батька. Обстеження та лікування сина носить постійний характер та потребує постійних значних матеріальних витрат, які здійснює виключно апелянт.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що старший син ОСОБА_3 теж має проблеми зі здоров`ям, а саме із зором (простий гіперметропічний астигматизм правого ока та складний гуперметропічний астигматизм лівого ока). Всі витрати на лікування дітей, реабілітації, різного роду консультації покладені виключно на апелянта.

Судом першої інстанції, як зазначає ОСОБА_1 , не взято до уваги погіршення стану здоров?я дітей, як підставу для зміни раніше визначеного судом розміру аліментів. Вважає, що раніше визначений розмір аліментів не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, а також не покриває всіх витрат, які виникають щодня. Крім того, враховуючи стан здоров?я дітей, вона не має можливості влаштуватися на роботу. В зв?язку з чим, як вказує апелянт, її матеріальне становище стало гіршим та вона не може покривати всі витрати для забезпечення дітей самостійно.

ОСОБА_2 є здоровим, працездатним, а отже спроможний сплачувати аліменти на утримання синів, оскільки належне утримання дитини являється обов?язком не тільки матері, але й батька. Відповідач проживає та працює в Республіці Польща більше п?яти років, що вказує на його платоспроможність та покращення матеріального стану, в порівнянні з 2016 роком, коли було призначено стягнення аліментів.

Тому вважає, що відповідач повинен належним чином виконувати свій батьківський обов?язок, щодо утримання своїх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Проте, судом першої інстанції не взято до уваги факт перебування ОСОБА_2 за межами України та вказано, що позивачем не надано будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментів. Таким чином, апелянт зазначає, що розмір аліментів, присуджених попереднім рішенням суду, є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Рівень витрат постійно зростає, як і збільшується прожитковий мінімум на дітей, які вона не має можливості забезпечити за власні кошти, а аліменти, які стягуються є недостатніми.

Таким чином, просить рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 11.08.2016 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 серпня 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 1500 грн., на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Тобто, закон надає право платнику аліментів або стягувачу звернутися до суду про зменшення або збільшення розміру аліментів, що визначені рішенням суду. Підставами для цього є зміна матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення стану їх здоров`я.

Частково задовольняючи позов, судом першої інстанції в рішенні зазначено, що пред`являючи позов про зміну розміру стягнення аліментів, при цьому посилаючись на необхідність збільшення їх розміру, визначених у твердій грошовій сумі, позивач не надала суду будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, не наддала інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів, та зміни його сімейного стану, хоча це є її процесуальним обов`язком. Не долучено й до матеріалів справи документів, які встановлюють розмір доходів позивача. Тому суд першої інстанції визначив справедливим розмір аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 500 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.

З вказаним висновком колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,00 гривень.

Беручи до уваги, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, які повинні забезпечити належне утримання дітей до повноліття незалежно від розміру їх доходів, апеляційний суд погоджується з висновком суду про обгрунтованість збільшення стягнення аліментів в зазначеному розмірі.

В апеляційнй скарзі ОСОБА_1 зазначила, що судом неповно з`ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема вказувала, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, тому з урахуванням встановлених обставин необхідно прийняти до уваги стан здоров?я дітей, утримувати яких є його безпосереднім обов?язком. Тому вимоги про збільшення аліментів є цілком обґрунтованими.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, пред`являючи позов про збільшення розміру аліментів, позивач не довела обставин, з якими пов`язується збільшення розміру аліментів, а саме зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів.

Так, матеріали справи не містять доказів, ані про доходи ОСОБА_1 на час подання позову про збільшення аліментів, ані доказів, що підтверджують доходи відповідача.

Позивачем також не представлено суду доказів покращення матеріального становища ОСОБА_2 з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів у 2016 році. Позивач вказує на стан здоров`я дітей, який потребує утримання в заявленому нею розмірі, однак не надала жодних доказів необхідного розміру таких витрат, які мав би оцінити суд першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін та наданим позивачем доказам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх оцінив і зробив відповідні висновки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача понесених судових витрат в розмірі 6500 гривень, суд першої інстанції обґрунтував, що позивачем до позовної заяви не долучено жодного документа на підтвердження понесених судових витрат. До справи не долучено договору про надання правничої допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Окрім того, жодний адвокат, який представляв би інтереси позивача, участі у судовому засіданні не брав. Тому суд прийшов до переконання що стягнення із відповідача понесених судових витрат є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.

Колегія суду апеляційного суду також погоджується з висновками суду першої інстанції і в цій частині.

Так, частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 2-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19), від 31.07.2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19), додатковій постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року в справі №734/2313/17 (провадження №61-7550св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивач не підтвердила понесені нею у цій справі витрати на правничу допомогу у розмірі 6500,00 грн., тому доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, є безпідставними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Зазначені правові висновки також викладені у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. За умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (Верховний Суд, справа № 922/445/19, постанова від 03 жовтня 2019 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

При цьому позивач не позбавлена права в подальшому звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів чи стягнення додаткових витрат на дитину за наявності відповідних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 травня 2024 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська