Справа № 752/9279/24
Провадження №: 2-о/752/407/24
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадженні у справі

20.05.2024 Суддя Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанова А.О., ознайомившись з заявою і доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

про встановлення факту батьківства

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 (далі - заявник), адреса: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 (далі - заінтересована особа), адреса: АДРЕСА_1 , в якій заявник просить встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Київська область, Бориспільський район, село М. Олександрівка, стосовно його сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження : місто Київ.

В обгрунтування заявлених вимог заявник послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на його ім`я було видано свідоцтво про народження, в якому батьком записаний ОСОБА_4 , а матір`ю - ОСОБА_5 . Заяву про вчинення цього актового запису подавав батько заявника, який на той момент мав прізвище - ОСОБА_6 .

Заявник вказує, що на час його народження батьки не перебували у шлюбі, а тому запис про батька був вчинений за прізвищем матері, а ім`я, по батькові та національність - за вказівкою матері.

У заяві також вказано, що протягом певного періоду часу батько заявника ОСОБА_3 змінював прізвище через перебування в декількох шлюбах, а справжнє прізвище батька є ОСОБА_3 .

Приблизно у 2013 року, як вказує заявник, його батько виїхав на постійне місце проживання до російської федерації.

Впродовж цього часу заявник та його сестра підтримували спілкування з батьком, а ІНФОРМАЦІЯ_4 батько помер.

Після смерті батька відкрилась спадщина, проте через відсутність документів, що підтверджують наявність родинних відносин між ними, заявник позбавлений можливості прийняти спадщину, що стало підставою для звернення до суду з цією заявою.

Підставами заяви вказується відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин між заявником та померлим ОСОБА_3 з метою прийняття спадщини, що залишилась після нього.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи, встановлено таке.

Згідно з частиною першою статті 293 Цивільного процесуального кодексу ЦПК України (далі - ЦПК України), окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до роз`яснень, наданих пленумом Верховного Суду України у пункті 1 постанови № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року (із змінами внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення

- заявник не має можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Викладені вище обставини дозволяють дійти висновку, що поняття «спір про право» пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

Водночас, слід звернути увагу, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Тобто, визначальною обставиною заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21.

Метою звернення ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту батьківства є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для отримання спадщини. Разом з тим з заяви вбачається, що заінтересована особа - ОСОБА_2 є іншою спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , що свідчить про наявність спадкового інтересу до майна померлого у іншіх осіб, окрім заявника.

Наведене в сукупності свідчить, що між учасниками справи фактично виник спір про право, наявності або відсутності правових передумов для визнання за заявником права на отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому вищенаведені обставини підлягають доказуванню саме під час розгляду справи в порядку позовного провадження, можуть бути встановлені на підставі наданих сторонами доказів, з дотриманням принципу змагальності і не можуть бути вирішені у порядку окремого провадження, шляхом вирішення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Таким чином, факт про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Крім цього, слід наголосити, що правила статті 128 Сімейного кодексу України (далі - СК України) запровадили кардинально іншу парадигму встановлення судом факту батьківства. На відміну від чинного законодавчого регулювання спірних відносин, яке передбачає доведення походження дитини від батька, норми попереднього законодавства, стаття 53 КпШС України, визначали достатнім для такого висновку суду доведення факту спільного проживання та утримання дитини.

Отже, підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України. Під час вирішення питання про те, якою правовою нормою потрібно керуватися при розгляді справ цієї категорії, необхідно виходити з дати народження дитини, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15.

Таким чином, оскільки встановлення факту батьківства ОСОБА_1 потрібно для отримання спадкового майна у власність після смерті ОСОБА_3 , то спір повинен вирішуватись у порядку позовного провадження і у відкритті провадження в справі слід відмовити на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

При цьому, необхідно роз`яснити, що заявник не позбавлений права звернутись для вирішення питання в порядку позовного провадження на загальних підставах.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 4, 5, 13, 293, 258-261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту батьківства.

2. Роз`яснити заявникові його право на звернення до суду до суду в порядку позовного провадження на загальних підставах.

3. Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 261 Цивільного процесуального кодексу України та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду за правилами, встановленими статтями 353-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя А.О. Митрофанова