Житомирський апеляційний суд
Справа №279/7647/23 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/7647/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автомагістраль», поданою через адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м.Коростені,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 через представника адвоката Шморгуна О.П. звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Автомагістраль» (далі ПП «Автомагістраль»). Просив стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати в сумі 58 879,96 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 11 липня 2022 року по день ухвалення судового рішення.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до наказу від 08 липня 2022 року №368, виданого ПП «Автомагістраль», він ( ОСОБА_1 ) 08 липня 2022 року звільнений із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). При звільненні не проведений повний розрахунок та не виплачено всіх належних до виплати коштів. Численні прохання щодо виплати заборгованості із заробітної плати відповідачем ігнорувалися. Лише 16 жовтня 2023 року відповідач надав відповідь, згідно якої заборгованість з заробітної плати, з урахуванням утримання сум ПДФО та військового збору, компенсацією невикористаної відпустки становить - 58 879,96 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року позов задоволений частково. Стягнуто з ПП «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні заробітну плату в сумі 58 879 грн та 10 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення 10 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат в сумі 528 грн, ПП «Автомагістраль» у цій частині подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та постановити нове, яким позивачу в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, який був неодноразово продовжений та триває досі. У зв`язку із збройною агресією проти України головний офіс ПП «Автомагістраль» в с.Синяк Бучанського району Київської області в період із 25 лютого по 03 квітня 2022 року перебував під окупацією. У зв`язку із цим виникли об`єктивні та реальні загрози для життя і здоров`я працівників підприємства, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено і пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.) та допоміжного обладнання і різноманітного устаткування, чим завдано відповідачу значної матеріальної шкоди в сумі приблизно 50 000 000 грн. Такі фактичні обставини призвели до скрутного матеріального становища підприємства та неможливості ним здійснювати виконання своїх зобов`язань. За фактом вчинення окупантами зазначених дій 08 квітня 2022 року відкрито кримінальне провадження №0000108 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою ст.438 КК України (порушення законів та звичаїв війни). Значні матеріальні втрати змусили відповідача звернутися із листом до Міністерства інфраструктури України для отримання оплати за надані підприємством державі роботи та послуги, але кошти досі не виплачені ПП «Автомагістраль». Вказані фактичні обставини суд першої інстанції належним чином не врахував, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності у відповідача можливості здійснити виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Окрім того, при ухваленні рішення суд не звернув увагу на приписи частини другої ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду в справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у тримісячний строк із дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Отже, оскільки позивач був звільнений 08 липня 2022 року, то тримісячний строк звернення до суду із відповідним позовом сплив 08 жовтня 2022 року. Натомість позов ОСОБА_1 пред`явив до суду лише у листопаді 2023 року, що свідчить про порушення останнім строку звернення до суду із цим позовом. Також за приписами частини третьої ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1, але на такі фактичні обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.85-87). Представник ПП «Автомагістраль» адвокат Корзаченко В.М. спрямував заяву про розгляд справи без його участі. ОСОБА_1 про причини неявки суд не повідомив. У разі неповідомлення про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 наказом від 08 липня 2022 року №368 звільнений 08 липня 2022 року з посади майстра виробничої дільниці №8 ПП «Автомагістраль» за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (а.с.14).

Згідно з довідкою ПП «Автомагістраль» від 13 жовтня 2023 року №А-00000318 перед позивачем наявна заборгованість із заробітної плати за період із 01 січня по 08 липня 2022 року в сумі 58 879,96 грн (а.с.13).

Відповідно до протоколу огляду місця події у кримінальному провадженні №000108 від 14 квітня 2022 року за ч.2 ст.438 КК України виявлено, що на території ПП «Автомагістраль», що розташоване у с. Синяк, де зі слів ОСОБА_2 із 27 лютого до 03 квітня 2022 року базувалися загарбницькі війська, пошкоджено двері підприємства, техніка, відсутня документація, комп`ютерна техніка, розкидані документи підприємства на землі, а інша частина документів знаходилася на території сусіднього підприємства (а.с.16-18).

28 квітня 2022 року ПП «Автомагісталь» звернулося до Міністра інфраструктури України, у якому серед іншого, вказало, що підприємство має технічну можливість та з метою економії бюджетних коштів пропонує виконання дорожніх будівельно-монтажних робіт за оптимальними цінами та гарантує якість робіт. Техніка та працівники працюють на відновлення важливих об`єктів інфраструктури, які постраждали внаслідок окупації загарбницькими військами. Проте, частина виконаних робіт залишається не прийнятою та не оплаченою замовниками - Службами автомобільних доріг у Житомирській та Київській областях. Просили посприяти у вирішенні цього питання (а.с.39).

За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частина перша ст.21 КЗпП України визначає, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно з першим реченням частини першої ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Акти законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує відповідальність. Якщо відносини виникли раніше і регулювалися актом законодавства, який втратив чинність, новий акт законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За положеннями частини першої ст.47 КЗпП України, яка була чинною у такій редакції на час звільнення позивача, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої ст.116 КЗпП України, яка була чинною у такій редакції на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На час звільнення позивача ст.117 КЗпП України діяла у наступній редакції, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стаття 233 КЗпП України на час звільнення позивача діяла у редакції, яка передбачала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосереднього до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За нормою ст.233 КЗпП України, яка діє у такій редакції з 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належали працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Належить врахувати обставину, що апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в оскарженій частині, тобто у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки із рішенням суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в сумі 58 879,96 грн відповідач погодився і не оскаржив його у апеляційному порядку. В свою чергу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем строк звернення до суду дотримано з наступних мотивів. У справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Таким повідомленням у цій справі стала довідка відповідача від 13 жовтня 2023 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у листопаді 2023 року. Крім того, з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року діяв карантин, який строки, визначені ст.233 КЗпП України, продовжив на строк своєї дії.

У пунктах 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, позивачем пропущений строк, визначений ст.233 КЗпП України, звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки станом на день звернення останнього до суду із такою вимогою ПП «Автомагістраль» не виплатило ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, а тому перебіг строку для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення до суду ще не розпочався та порушення вважається триваючим.

За положеннями ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку щодо виплати належної ОСОБА_1 заробітної плати скаржник посилається на те, що населений пункт, у якому розташоване ПП «Автомагістраль», тимчасово перебував під окупацією, внаслідок чого відповідач зазнав майнових збитків. Однак, такі фактичні обставини мали місце у лютому-квітні 2022 року. Натомість ОСОБА_1 звільнився у липні 2022 року, а заборгованість із заробітної плати не виплачена позивачу та стягнута лише цим судовим рішенням. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б підтверджували те, що діяльність підприємства до 08 липня 2022 року або до часу звернення із цим позовом до суду не була відновлена до того стану, який би перешкоджав відповідачу виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є цілком правильними.

Стосовно посилань у апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції скрутного матеріального становища відповідача та введення в Україні воєнного стану при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі №761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року в справі №331/1863/18, від 18 листопада 2020 року в справі №335/4416/18-ц

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 229 565 грн до 10 000 грн, суд першої інстанції прийняв до уваги: фактичні обставини справи, неспівмірність розміру невиплаченого заробітку сумі компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та врахував принципи розумності, справедливості і пропорційності. Колегія суддів погоджується із такими мотивами суду першої інстанції та вважає їх розумним і виваженим, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - справедливим.

Отже, стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні частково, суд першої інстанції звернув увагу на фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доцільність зменшення суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Доводи апеляційної скарги у оскарженій частині повністю спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не змінюють правильність висновків суду першої інстанції в оскарженій частині та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального або процесуального права, а за своєї суттю зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до норми ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із огляду на викладене вище, судові витрати у сумі 528 грн цілком обґрунтовано покладені на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції апеляційний суд в оскарженій частині залишає без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автомагістраль», подану через адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: