КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/902/21 Головуючий у суді І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/968/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2022 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних послуг, за умовами якого він, як виконавець, прийняв на себе зобов`язання з надання відповідачці, як замовнику, юридичних послуг, а остання зобов`язалася прийняти та оплатити надані юридичні послуги в обсязі та на умовах, встановлених даним договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору вартість юридичних послуг узгоджується виконавцем та замовником додатково та зазначається в актах прийняття-передачі юридичних послуг до цього договору. Вартість юридичних послуг, яка зазначається у вказаних актах, встановлюється у національній валюті (гривні) з визначенням грошового еквіваленту в доларах США. Сторони домовились, що сума, яка підлягає сплаті виконавцю за договором у гривнях, визначається за офіційним курсом гривні до відповідної валюти, встановленим НБУ на день платежу.

24 вересня 2014 року сторони підписали акт прийняття-передачі послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року. Загальна вартість наданих виконавцем послуг становить 24 000,00 дол. США, які підлягали сплаті протягом 30 днів з моменту підписання сторонами вказаного акту.

Незважаючи на те, що виконавцем були виконані зобов`язання за договором, претензій та зауважень до яких замовник не мав, оплата наданих послуг була здійснена лише частково на суму 12 684,52 дол. США в період з 12 грудня 2014 року по 10 січня 2019 року. Сума основної заборгованості відповідача становить 11 315,48 дол. США.

Крім того, сторони домовились, що у випадку присудження майна на користь відповідачки, остання зобов`язується протягом 10 днів з моменту настання відповідної обставини (прийняття судового рішення тощо) сплатити 5 % від ринкової вартості майна (але не нижче оціночної вартості), що визначається на момент присудження відповідного майна (пункт 2.2 договору).

Позивач стверджував, що сума заборгованості відповідачки у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого майна за цивільними справами № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12 становить 1 066 776,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 372/4917/13-ц рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року залишено без змін та поновлено його виконання. Іншою постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-1316/12 рішення Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі № 2-1316/12 залишено без змін.

Однак, відповідачка остаточні розрахунки за договором не здійснила, тому ОСОБА_1 з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:

14 047,47 дол. США заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року, з яких: 11 315,48 дол. США - сума основної заборгованості, 2 731,99 дол. США - 3 % річних від простроченої суми боргу;

1 806 106,42 грн заборгованості у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого майна за цивільними справами № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, з яких: 407 382,50 грн - заборгованість у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 372/4917/13-ц, 659 393,50 грн - заборгованість у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 2-1316/12, 257 584,52 грн - інфляційне збільшення суми боргу у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 372/4917/13-ц, 315 837,28 грн - інфляційне збільшення суми боргу у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 2-1316/12; 69 980,41 грн - 3 % річних від простроченої суми боргу у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 372/4917/13-ц; 95 928,21 грн - 3 % річних від простроченої суми боргу у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого ОСОБА_2 майна у справі № 2-1316/12;

судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 10 500,00 грн; витрати на проведення оцінки у розмірі 13 000,00 грн, витрати на отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 264,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг, визначеної в акті прийняття-передачі послуг (основної винагороди), суд першої інстанції не врахував умови цього договору, внаслідок чого дійшов помилкових висновків про пропуск позивачем позовної давності та неправильно застосував норми матеріального права (статті 251, 256, 257, 261, 525, 526, 901, 903 ЦК України).

Звертає увагу на те, що в договорі про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 рокуконкретний строк оплати юридичних послуг сторонами визначений не був, натомість в пункті 2.2 був визначений термін їх оплати.

Системний аналіз умов договору та його тлумачення дозволяють зробити висновок про те, що сторони в цьому договорі не визначили конкретну дату оплати юридичних послуг. Оскільки основним зобов`язанням замовника за договором про надання послуг є зобов`язання з оплати виконавцю відповідної послуги, то з договору вбачається, що момент остаточних розрахунків за ним сторони пов`язали з виплатою додаткової винагороди, що підлягає сплаті протягом 10 днів з моменту прийняття кінцевого судового рішення у певній судовій справі, про що свідчить використання в пункті 2.2 договору слова «також».

Наголошує на тому, що він, як виконавець, надавав відповідачці юридичні послуги в межах цивільних справ № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, кінцеві рішення в яких були прийняті Верховним Судом лише 03 липня 2019 року та 23 жовтня 2019 року відповідно.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважає, що строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення основної та додаткової винагороди з ОСОБА_2 за договором про надання юридичних послуг почав свій перебіг 14 липня 2019 року та 03 листопада 2019 року відповідно, тобто, з моменту закінчення 10 днів з моменту прийняття кінцевого судового рішення у певній судовій справі, передбаченого пунктом 2.2 договору. Позов був пред`явлений до суду 31 грудня 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Суд першої інстанції не врахував, що сторони не укладали додаткових угод до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року, якими б визначались конкретні строки оплати послуг за договором та вносились зміни в пункт 2.2 вказаного договору.

Пов`язуючи перебіг позовної давності з положеннями пунктів 2, 4 акту прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони узгодили дострокове виконання зобов`язань з оплати юридичних послуг протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього акту, але не змінили кінцевий термін розрахунків замовника відповідно до умов пункту 2.2 договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року.

При вирішенні спору суд неправильно застосував норми цивільного законодавства України про переривання позовної давності (частини першу, третю статті 264 ЦК України) та не врахував відповідні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 362/4015/15-ц, та висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 522/10647/15-ц.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткової винагороди, передбаченої пунктом 2.2 договору, районний суд належним чином не дослідив зміст зазначеного договору та неправильно застосував норм матеріального права, зокрема: статті 11, 202, 509, 626, 901, 903 ЦК України.

На підставі викладеного позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі і розподілити судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка в особі представника - адвоката Войнаровського О.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Свої заперечення мотивує тим, що позивачем допущено вільне й на власний розсуд тлумачення умов укладеного між сторонами договору про надання юридичних послуг, яке є помилковим та не узгоджується із змістом самого договору, згідно якого вартість юридичних послуг та строк їх оплати, хоча прямо й не передбачений договором, але виходячи із логіки й конструкції його положень, мали міститися в акті прийняття-передачі таких послуг, що власне й було зроблено сторонами.

При цьому, розмір додаткової винагороди, умови і строк її оплати за пунктом 2.2 договору жодним чином не впливали і не могли вплинути на вартість юридичних послуг та порядок їх оплати, визначені у пункті 2.1 договору, оскільки оплата вартості юридичних послуг (основної винагороди) мала передувати оплаті додаткової винагороди (за умови настання визначеної договором обставини) і остання не є наслідком оплати першої. Водночас, загальний порядок надання юридичних послуг, їх узгодження і фіксація, які є спільними як для оплати основної винагороди, так й додаткової, були передбачені в пунктах 1.2, 2.1 договору.

Результатом надання юридичних послуг відповідно до вимог пункту 2.1 договору став підписаний між сторонами акт прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року, як єдиний доказ належного виконання своїх зобов`язань позивачем перед відповідачкою.

Зазначений акт містить перелік юридичних послуг, що надавався позивачем у цивільній справі № 2-1316/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «Платінум Банк», ПАТ «Астра Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя та його поділ та у цивільній справі № 372/4917/13-ц про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно із вказаним актом надання юридичних послуг у справі № 2-1316/12 закінчується участю позивача у судовому засіданні від 08 вересня 2014 року, а у справі № 372/4917/13-ц - участю позивача у судовому засіданні Апеляційного суду Київської області від 09 вересня 2014 року.

В пункті 2 акту прийняття-передачі послуг зазначено, що загальна вартість наданих виконавцем послуг у цивільній справі № 2-1316/12 становить 162 360,00 грн, які підлягають сплаті виконавцю на його поточний рахунок протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього акту. Аналогічне положення міститься в пункті 4 акту, згідно з яким сторони узгодили вартість послуг у цивільній справі № 372/4917/13-ц в сумі 162 360,00 грн, які підлягають сплаті виконавцю на його поточний рахунок протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього акту.

Таким чином, трирічний строк позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідачки розпочався 24 жовтня 2014 року та закінчився 24 жовтня 2017 року, що було зазначено в заяві про застосування строків позовної давності.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства України щодо переривання строку позовної давності і не врахував відповідні висновки Верховного Суду України та Верховного Суду з цього приводу, проте такі доводи є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на належних доказах, які б підтверджували такі обставини.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Піреус Банк МКБ»за період з 27 березня 2014 року по 17 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 в період з 01 квітня 2014 року по 05 травня 2015 року здійснювала платежі згідно з актом прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року до договору, оплата здійснювалась в гривнях. Інших письмових доказів здійснення відповідачкою платежів згідно із вказаним актом позивачем суду не надано. З позовної заяви та відзиву на неї вбачається, що за надання юридичних послуг за договором позивачу було сплачено відповідачкою суму, еквівалентну 12 684,52 дол. США, і ця сума сторонами не оспорювалась та встановлена судом першої інстанції. При цьому періоди сплати коштів за договором, зазначені позивачем у позовній заяві, відповідачкою не визнавалися, оскільки вони не відповідали фактичним обставинам справи і документально нічим не підтверджувалися.

Отже, оскільки позивач не надав суду жодних доказів стосовно того, що відповідачка вчинила будь-які дії, що свідчать про визнання нею боргу за договором протягом принаймні трьох років перед поданням позову до суду, тобто у період із 31 грудня 2017 року до 31 грудня 2020 року, то перебіг позовної давності щодо оплати вартості юридичних послуг за договором не переривався. Як слушно виснував суд першої інстанції, твердження позивача про те, що між ним та відповідачкою була усна домовленість про оплату наданих юридичних послуг у майбутньому є голослівним та таким, що не підтверджується жодним письмовим доказом, що є в матеріалах справи.

Крім того, посилання позивача на власні показання, надані ним як свідком у судовому засіданні, та на показання свого колеги - адвоката Мінка А.В. про те, що відповідачка нібито усно визнавала свій борг за договором не були прийняті судом першої інстанції як допустимі докази, позаяк такі обставини не можуть встановлюватись показаннями свідків. Показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18, від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18.

Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 зазначає, що у відповіді на відзив він просив у випадку застосування до спірних правовідносин позовної давності відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України визнати поважними причини пропуску позовної давності, що було проігноровано судом першої інстанції. Поважність пропуску такого строку позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, обґрунтовує тим, що з урахуванням термінів оплати юридичних послуг, передбачених пунктом 2.2 договору, що пов`язані з отриманням кінцевого рішення у відповідній справі, пред`явлення вимог до ОСОБА_2 в суді до закінчення касаційного розгляду цивільних справ № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, що тривав більше трьох років, було б порушенням присяги адвоката та створило б відповідний конфлікт інтересів між адвокатом та клієнтом, що могло б мати наслідком дисциплінарної відповідальності позивача.

Відповідачка звертає увагу суду апеляційної інстанції на суперечливість, нелогічність та взаємовиключність трьох правових позицій позивача щодо стягнення боргу за надання юридичних послуг за договором.

З одного боку, позивач майже в усьому тексті своєї апеляційної скарги переконує суд апеляційної інстанції, що трирічний строк позовної давності стосовно стягнення вартості юридичних послуг за пунктом 2.1 договору відповідно до акту прийняття-передачі послуг не настав, оскільки терміни оплати юридичних послуг слід визначати не за пунктами 2, 4 зазначеного акту, а виходячи з пункту 2.2 договору, тобто з дати отримання відповідачкою кінцевого результату за двома цивільними справами № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12. З другого боку, позивач вважає, що позовна давність стосовно стягнення вартості юридичних послуг за пунктом 2.1 договору відповідно до акту прийняття-передачі послуг не настала, оскільки перебіг цієї давності було перервано діями відповідачки щодо визнання боргу за договором. А з третього боку, позивач стверджує, що позовна давність стосовно стягнення вартості юридичних послуг за пунктом 2.1. договору відповідно до акту прийняття-передачі послуг настала, але існують поважні причини для її поновлення, про які він заявив у суді першої інстанції.

Також не можна вважати поважними причинами пропуску строку позовної давності припущення позивача про те, що його дії могли бути розцінені як порушення присяги адвоката в силу створення відповідного конфлікту інтересів між адвокатом та клієнтом, позаяк відсутні кінцеві судові рішення у справах, в яких він представляв інтереси відповідачки.

По-перше, позивач виступав у відносинах з відповідачкою не як адвокат, що надає правничі (адвокатські) послуги, а як фізична особа-підприємець, яка надає юридичні послуги, що випливає зі змісту самого договору. В матеріалах справи міститься також копія іншого договору про надання правової допомоги від 15 липня 2015 року, укладеного між адвокатом Окунєвим І.С. та клієнтом ОСОБА_2 .

По-друге, вимога по сплаті вартості юридичних послуг за пунктом 2.1 договору на підставі підписаного сторонами акту ніяким чином не залежала від настання обставин, визначених у пункті 2.2. договору щодо присудження майна на користь замовника.

По-третє, на стадії касаційного розгляду цивільних справ № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12 позивач фактично самоусунувся від виконання обов`язків за договором, адже не надавав суду жодних доказів своєї подальшої участі у згаданих справах на вказаній стадії розгляду та не пред`явив відповідачці відповідних актів наданих послуг.

При цьому, відповідачка зауважує, що ОСОБА_1 не бентежить те, що правничі послуги у вирішенні справ на користь ОСОБА_2 могли бути покладені не на останню, а на її опонентів у цих справах. Проте, позивач навіть не намагався стягнути з опонентів ОСОБА_2 на користь свого клієнта судові витрати, пов`язані з наданням юридичних послуг у цивільних справах № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12.

За таких обставин, відповідачка вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не застосував приписи процесуального законодавства в частині поновлення позовної давності, вважаючи причини їх пропущення позивачем неповажними.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній та у письмових поясненнях, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачки - адвокат Войнаровський О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на письмові пояснення позивача, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 (далі - виконавець) та ОСОБА_2 (далі - замовник) було укладено договір про надання юридичних послуг, згідно із пунктом 1.1 якого виконавець зобов`язався надати замовнику юридичні послуги, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити надані юридичні послуги в обсязі і на умовах, встановлених даним договором (т. 1, а.с. 7).

Відповідно до пункту 2.1 договору вартість юридичних послуг узгоджується виконавцем та замовником додатково та зазначається в актах прийняття-передачі юридичних послуг до цього договору. Вартість юридичних послуг, яка визначається у вказаних актах, встановлюється у національній валюті (гривні) з визначенням грошового еквіваленту в доларах США згідно статті 533 Цивільного кодексу України. Сторони домовились, що сума, яка підлягає сплаті виконавцю за договором у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

В пункті 2.2 договору сторони також домовились, що у випадку присудження (або отримання, витребування, визнання права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо) майна на користь замовника останній зобов`язується протягом 10 (десяти) днів з моменту настання відповідної обставини (прийняття судового рішення тощо) сплатити виконавцю також додаткову винагороду, що становить 5 % від ринкової вартості майна (але не нижче оціночної вартості), що визначається на момент присудження відповідного майна.

Згідно із пунктом 2.3 договору сторони встановили, що сплата замовником винагороди за договором також є підтвердженням вчасного та належного виконання виконавцем зобов`язання за договором перед замовником.

Пунктом 6.1 договору визначено, що він набирає сили з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

24 вересня 2014 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано акт прийняття-передачі послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року(т. 1, а.с. 8-10).

Згідно із пунктом 2 вказаного акту загальна вартість наданих виконавцем послуг у цивільній справі № 2-1316/12 становить 162 360,00 грн без ПДВ, що за курсом НБУ дорівнює еквіваленту 12 000,00 доларів США станом на момент підписання цього акту, та підлягає сплаті у гривні на банківський поточний рахунок виконавця № НОМЕР_2 в АТ «Піреус Банк МКБ», МФО 300658, ідентифікаційний код 20034231, протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього акту.

Відповідно до пункту 4 акту загальна вартість наданих виконавцем послуг у цивільній справі № 372/4917/13-ц становить 162 360,00 грн без ПДВ, що за курсом НБУ дорівнює еквіваленту 12 000,00 доларів США станом на момент підписання цього акту, та підлягає сплаті у гривні на банківський поточний рахунок виконавця № НОМЕР_2 в АТ «Піреус Банк МКБ», МФО 300658, ідентифікаційний код 20034231, протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього акту.

Із виписки по рахунку № НОМЕР_2 в АТ «Піреус Банк МКБ» з 27 березня 2014 року по 17 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 в період з 12 грудня 2014 року по 05 травня 2015 року здійснювала платежі в гривнях згідно акту № 1 від 24 вересня 2014 року до договору від 27 вересня 2013 року(т. 1, а.с. 11).

Сторонами не заперечувалося, що відповідачка за надання юридичних послуг сплатила позивачу 12 684,52 доларів США.

Інших письмових доказів здійснення ОСОБА_2 платежів на підставі акту прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року позивачем не надано, а його твердження про те, що між сторонами існувала усна домовленість про оплату наданих юридичних послуг в майбутньому були визнані судом голослівним і таким, що не підтверджується жодним письмовим доказом, що є в матеріалах справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся із вимогою про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачкою у відзиві на позовну заяву, оскільки відповідно до пунктів 2, 4 акту прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року до договору про надання юридичних послуг оплата за надані послуги мала здійснюватися відповідачкою протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами цього акту, але позов був пред`явлений лише у січні 2021 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності.

При цьому суд зазначив, що в матеріалах справи відсутній акт прийняття-передачі послуг до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року по результатам перегляду в касаційному порядку справ № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, складений та підписаним сторонами, яким би підтверджувалося, що юридичні послуги надані були позивачем відповідачці у повному обсязі та належним чином і що сторони не мають претензій та зауважень одна до одної стосовно наданих виконавцем послуг відповідно до укладеного договору.

Виходячи з наведеного, суд вважав вимоги позивача про стягнення з відповідачки сум додаткової винагороди, що становить 5 % від ринкової вартості майна (але не нижче оціночної вартості), що визначається на момент присудження відповідного майна, задоволенню не підлягають як безпідставні та надумані.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно частини першої статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини сторін виникли на підставі договору, який був укладений 27 вересня 2013 року позивачем ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем та відповідачкою ОСОБА_2 , про надання юридичних послуг.

Відповідно до пункту 1.1 договору виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані юридичні послуги в обсязі і на умовах, встановлених даним договором.

Пунктом 3.1 договорупередбачено, що виконавець зобов`язується надати юридичні послуги замовнику (надати консультації з питань чинного законодавства, підготувати необхідні документи тощо).

Разом з тим, в пункті 1.2 договору конкретизовано, що види юридичних послуг, що надаються за цим договором, узгоджуються виконавцем та замовником додатково та зазначаються в актах прийняття-передачі юридичних послуг до цього договору.

З врахуванням наведеного можна зробити висновок про те, що сторони узгодили надання позивачем відповідачці необмеженої кількості юридичних послуг, однак окремі їх види, тобто конкретно визначені послуги, визначаються в актах приймання-передачі.

Також пунктом 2.1 договору передбачено, що і вартість юридичних послуг узгоджується сторонами додатково та зазначається в актах прийнятті-передачі юридичних послуг.

Таким чином, наявність укладеного договору є підставою для надання позивачем відповідачці юридичних послуг, а акти приймання-передачі конкретизують які саме послуги надав позивач,а також сторонами в актах визначається і погоджується їх вартість.

Отже, на виконання пунктів 1.1, 1.2 договору 24 вересня 2014 року сторони склали та підписали акт прийняття-передачі послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року.

В цьому акті, зокрема, зазначено, що виконавцем надано, а замовником отримано юридичні послуги у справі № 2-1316/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ПАТ «Астра Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя та його поділ і у цивільній справі № 372/4917/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області, ПП «СП «Юстиція», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ФОП ОСОБА_6 , треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фірма Лезіс», приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, протоколів, свідоцтв, актів, договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння, а також наведений детальний перелік наданих послуг, визначена вартість послуг у розмірі 162 360,00 грн, що дорівнює еквіваленту 12 000,00 доларів США за кожну справу, і встановлено зобов`язання відповідачки сплатити цю суму протягом 30 календарних днів з дня підписання акту на банківський поточний рахунок позивача.

З огляду на те, що сторони, підписуючи вказаний акт, погодили всі істотні умови щодо вартості наданих юридичних послуг та строку їх оплати, у відповідачки виник обов`язок оплатити зазначену суму у визначений в цьому акті строк.

Суд встановив, що згідно виписки по рахунку № НОМЕР_2 в АТ «Піреус Банк МКБ»ОСОБА_2 в період з 12 грудня 2014 року по 05 травня 2015 року здійснювала платежі в гривнях згідно акту № 1 від 24 вересня 2014 року до договору від 27 вересня 2013 року. Тобто відповідачка оплатила 12 684,52 доларів США і ця сума сторонами не оспорюється, однак така сплата відбувалася не протягом тридцяти днів, останній платіж здійснений 05 травня 2015 року.

За змістом статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

За змістом наведених норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (Grafescolo S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки позивач звернувся у січні 2021 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг, визначеної в акті прийняття-передачі послуг (основної винагороди) від 24 вересня 2014 року, взяті відповідачкою на себе зобов`язання щодо оплати послуг мали бути повністю виконані у строк до 24 жовтня 2014 року, проте були частково виконані 05 травня 2015 року, то ним пропущений трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині того, що в договорі про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року конкретний строк оплати юридичних послуг сторонами визначений не був, натомість в пункті 2.2 був визначений термін їх оплати.

Так, згідно з пунктом 2.2 договору сторони домовились, що у випадку присудження (або отримання, витребування, визнання права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо) майна на користь замовника, останній зобов`язується протягом 10 (десяти) днів з моменту настання відповідної обставини (прийняття судового рішення тощо) сплатити виконавцю також додаткову винагороду, що становить 5 % (п`ять відсотків) від ринкової вартості майна (але не нижче оціночної вартості), що визначається на момент присудження відповідного майна.

Тобто, на думку позивача, момент остаточних розрахунків за договором сторони пов`язали з виплатою саме додаткової винагороди, що підлягає сплаті протягом 10 (десяти) днів з моменту прийняття кінцевого судового рішення у певній судовій справі, про що свідчить використання в пункті 2.2 договору слова «також».

Таке тлумачення позивачем змісту договору не може бути сприйняте судом апеляційної інстанції, оскільки зміст договору встановлює як обов`язок оплатити надані юридичні послуги, які визначені в акті приймання-передачі із зазначенням строків їх оплати, а також додатково покладає на замовницю обов`язок сплатити відсоток від ринкової вартості присудженого відповідачці майна.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, після спливу тридцятиденного строку з моменту підписання сторонами цього акту прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року і саме з цього дня позивач вже міг дізнатися про порушення його прав, а отже ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), на відміну від зазначених норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України від 16 березня 2003 року починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Піреус Банк МКБ»за період з 27 березня 2014 року по 17 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 в період з 01 квітня 2014 року по 05 травня 2015 року здійснювала платежі в національній валюті - гривні згідно з актом прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року. Інших доказів здійснення відповідачкою платежів згідно із вказаним актом позивач суду не надав, тоді як сторони визнали, що за надання юридичних послуг за договором відповідачкою було сплачено позивачу суму, еквівалентну 12 684,52 дол. США.

Враховуючи, що позивач не надав суду доказів вчинення відповідачкою будь-яких дій, що свідчать про визнання нею боргу за договором про надання юридичних послуг після того, як він мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав і до моменту спливу загального строку позовної давності, то перебіг позовної давності щодо оплати вартості юридичних послуг за договором не переривався.

Крім того, колегією суддів не встановлено підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом поважними.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року та актом прийняття-передачі послуг № 1 від 24 вересня 2014 року до цього договору.

Щодо позовних вимог про стягнення з заборгованості у вигляді 5 % від ринкової вартості присудженого майна за цивільними справами № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, слід зазначити наступне.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач послався на пункти 2.2, 2.3, 6.1. договору.

Сторони пункті 2.2 договору домовились, що у випадку присудження (або отримання, витребування, визнання права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо) майна на користь замовника, останній зобов`язується протягом 10 (десяти) днів з моменту настання відповідної обставини (прийняття судового рішення тощо) сплатити виконавцю також додаткову винагороду, що становить 5 % (п`ять відсотків) від ринкової вартості майна (але не нижче оціночної вартості), що визначається на момент присудження відповідного майна.

В пункті 2.3 договору сторони встановили, що сплата замовником винагороди за договором також є підтвердженням вчасного та належного виконання виконавцем зобов`язань за договором перед замовником.

Пунктом 6.1 визначено, що договір набирає сили з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором.

Як вже зазначалось вище, відповідно до пункту 1.2 договору окремі види юридичних послуг, тобто конкретно визначені послуги, визначаються в актах приймання-передачі послуг.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в матеріалах даної справи немає жодного акту прийняття-передачі послуг до договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року по результатам перегляду в касаційному порядку цивільних справ № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, складеного та підписаного ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким би підтверджувалося, що юридичні послуги надані позивачем відповідачці у повному обсязі та належним чином, а також, що сторони не мають претензій та зауважень одна до одної стосовно наданих виконавцем послуг відповідно до договору та акту.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що для стягнення з відповідачки 5 % вартості відсудженого майна на підставі пункту 2.2 договору позивач мав надати суду докази на підтвердження представництва інтересів відповідачки саме на підставі договору про надання юридичних послуг від 27 вересня 2013 року у конкретних судових справах, результати розгляду цих справ, строк набрання рішеннями судів законної сили, перелік присудженого відповідачці майна та його вартості на час ухвалення рішень, підписання відповідачкою акту прийняття-передачі послуг і визначення розміру винагороди або докази безпідставної відмови відповідачки у підписанні такого акту. Однак, таких доказів позивач суду не надав.

Позивач надав суду фотокопії журналів судових засідань різних судів за період з 2013 по 2016 роки, але ними не доводиться присудження майна відповідачці, дати такого присудження і вартості майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 травня 2015 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 002375, а 15 липня 2015 року уклав з ОСОБА_2 інший договір про надання правової допомоги, який був підписаний позивачем вже як адвокатом.

Також позивач надав суду копію рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області, ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ФОП ОСОБА_6 , треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фірма Лезіс», приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, протоколів, свідоцтв, актів, договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння, яким позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 pоку з продажу аптеки під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м, та будівлі комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що розташована за розташованої за цією ж адресою, кадастровий номер: :01:098:0023, що належали на праві власності ОСОБА_2 .

Визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 pоку, з продажу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки, площею 0,004979 га, розташованої за вказаною адресою, з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164, що належали на праві власності ОСОБА_2 .

Визнано недійсним протокол № 1-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_2 від 30 січня 2013 pоку, затверджений заступником директора ПП «СП «Юстиція» Кривенко O.A. 30 січня 2013 року.

Визнано недійсним протокол № 2-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_2 від 30 січня 2013 pоку, затверджений заступником директора ПП «СП «Юстиція» Кривенко O.A. 30 січня 2013 року.

Визнано недійсним акт № 32213480/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки 05 лютого 2013 pоку, затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області Штепою С.О. 05 лютого 2013 року.

Визнано недійсним акт № 32213480-1/2 державною виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 05 лютого 2013 року, затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області Штепою С.О. 05 лютого 2013 року.

Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. щодо аптеки під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м та будівлі комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, розташована за вказаною адресою, кадастровий номер :01:098:0023.

Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. щодо магазину «Подарунки» під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки, площею 0,004979, що розташована за вказаною адресою, з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер :01:099:0164.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер: :01:098:0023, виданий ОСОБА_4 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки: для комерційного використання, кадастровий номер :01:099:0164, виданий ОСОБА_4 .

Витребувано на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , орендарів - ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк» в місті Обухів, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 :

аптеку під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м, та будівлю комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер :01:098:0023, що розташована за цією ж адресою;

магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку, площею 0,004979 га, з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164, що розташована за цією ж адресою.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційні скарги ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Аптекарь» залишено без задоволення.Рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року залишено без змін.

Позивач вважав, що вказаним вище рішенням апеляційного суду ОСОБА_2 присуджено нерухоме майно:

нежитлове приміщення - аптеку під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м, та будівлю комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер :01:098:0023, що розташована за цією ж адресою;

нежитлове приміщення - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літерою «А», загальною площею 39,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку, площею 0,004979 га, з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер: :01:099:0164, що розташована за цією ж адресою;

і з його вартості він нарахував до стягнення з відповідачки 5 % заборгованості, що становить 407 382,50 грн.

Крім того, позивач надав суду копію рішення Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі № 2-1316/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «Платинум Банк», ПАТ «Астра Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя та його поділ.

Із вказаного рішення вбачається, що у серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду та просив визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане під час шлюбу з ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року позов задоволено.

Визнано нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення по АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення по АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), розташоване на території КП «Ринок Ранковий» по вулиці Каштановій у місті Обухові Київської області; житловий будинок по АДРЕСА_6 ; земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частини: нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 ; нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 ; нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 ; нежитлового приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), розташованого на території КП «Ринок Ранковий» по вулиці Каштановій у місті Обухові Київської області; житлового будинку по АДРЕСА_6 ; земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 ; земельної ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по вулиці Каштановій у місті Обухові Київської області.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року скасовано заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року в частині визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 , та земельної ділянки площею 49,79 кв.м для комерційного використання, що розташована по АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності сторін та їх поділу, ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_3 в позовних вимогах про визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 , та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, що розташована по АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на частину цього майна.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Позивач вважав, що за цим рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 присуджено:

нежитлове приміщення - аптеку під літерою «А», загальною площею 483,7 кв.м, та будівлю комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

нежитлове приміщення - аптека, загальною площею 198,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

нежитлове приміщення - аптека, загальною площею 72,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

нежитлове приміщення - аптека, загальною площею 217 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літерою «А», загальною площею 39,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:098:0023;

земельну ділянку, площею 0,004979, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для комерційного використання, кадастровий номер :01:099:0164;

житловий будинок, площею 589,3 кв. м, розташований в АДРЕСА_6 ;

і з його вартості він нарахував до стягнення з відповідачки 5 % заборгованості, що становить 659 393,50 грн.

Разом з тим, колегія суддів з наданих копій судових рішень та договору про надання юридичних послуг не вбачає, що позивач брав на себе зобов`язання щодо представлення інтересів ОСОБА_2 у справах № 372/4917/13-ц та № 2-1316/12, а також, що сторони обумовлювали який результат вони очікують отримати внаслідок розгляду даних справ судами і визначили оплату відповідачкою послуг позивача за участь в розгляді вказаних справ.

Із матеріалів справи не вбачається, чи представляв ФОП ОСОБА_1 інтереси ОСОБА_2 при розгляді судами вказаних вище цивільних справ і на виконання умов якого саме договору він представляв ці інтереси на час ухвалення судових рішень у 2016 році, беручи до уваги те, що у липні 2015 року ОСОБА_1 як адвокат уклав з ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц витребуване нерухоме майно у власність ОСОБА_2 не перейшло, остання була повторно звертатися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., про витребування майна, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень (справа № 372/4508/21).

У справі № 2-1316/12 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року присудження майна на користь відповідачки взагалі не мало місце, адже позов про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та його поділ пред`явив ОСОБА_3 , у зв`язку з чим частина нерухомого майна, яке було зареєстровано за ОСОБА_2 , перейшла у власність позивача у зазначеній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики та меж апеляційного перегляду рішення колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній