РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 рокусмт ПетровеСправа № 941/899/23
Провадження № 2/941/30/24

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Проценко К.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язкув смт. Петрове Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що з відповідачем по справі перебували у шлюбі з 23.12.1995 року по 05.10.2011 рік, після чого шлюб було розірвано. У період перебування у шлюбі було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 10 жовтня 2 16 року, площею 15,7 кв.м., який був оформлений на відповідача. Після розлучення питання поділу майна не піднімалось. Однак, відповідач більше 10 років живе окремо зі своєю новою родиною, будинком не користується, хоча і залишається зареєстрованим за вказаною адресою, в утриманні будинку участі не приймає. На даний час в будинку проживають спільні діти, тому при вирішенні питання поділу майна мають бути враховані і їхні інтереси. Оскільки будинок є невеликим, його поділ в натурі неможливий. Таким чином, враховуючи те, що майно було придбане в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому позивачка просить суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, вищевказаного житлового будинку та визнати за нею право власності на 1/2 частину даного житлового будинку, а також стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за його частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі визначеному судом.

25 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову, якою просила суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, вищевказаного житлового будинку та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що жодного разу після розлучення позивачка не зверталась до нього для вирішення питання поділу майна, не пропонувала поділити спільне майно, відповідно взагалі не виникали ніякі суперечки щодо його поділу, тобто спору щодо поділу майна не має взагалі. Крім того, відповідач наголошує, що ще до розлучення за 3-4 роки позивачка не проживала у житловому будинку під номером АДРЕСА_1 , за адресою реєстрації, а проживала у м. Кривому Розі, він сам піклувався про будинок та земельну ділянку. Станом на 08 серпня 2023 року у даному житловому будинку, вже більше двох років взагалі ніхто не проживає. За час його проживання у будинку він піклувався про нього, зберігав та дбав, не витрачав спільну сумісну власність в своїх цілях на шкоду позивача, не знищував, не пошкоджував спільне майно, тобто, не зловживав своїми правами власника. Також відповідач зазначив, що він один сплачував/оплачував Договір іпотеки від 10.10.2006 року №KGP0GK01580029, який повністю оплатив, однак не заперечує проти того факту, що він є спільною сумісною власністю.

Позивачка в свою чергу подала відповідь на відзив, посилаючись на те, що дійсно жодного разу ні нею, ні відповідачем не піднімалось питання поділу майна, однак це не значить, що спору щодо поділу майна не має взагалі, як стверджує відповідач, оскільки сам факт подачі позовної заяви до суду та відкриття судом провадження у справі про поділ майна подружжя свідчить про наявність саме такого спору, крім того їх спільна донька ОСОБА_4 неодноразово зверталась до свого батька з пропозицією викупити його частку в спірному будинку, але щоразу отримувала відмову. Також відповідач на думку позивачки надає недостовірну інформацію про те, що він сам сплачував/оплачував Договір іпотеки від 10.10.2006 року, оскільки вказаний договір вони сплачували разом, так як вона також працювала і вносила свій вклад в погашення іпотеки, а в період часу з осені 2007 року по осінь 2008 року відповідач був за межами України, гроші на погашення іпотечного боргу висилав не регулярно, і їй доводилось одній сплачувати відповідні суми.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що їхня донька ОСОБА_4 зверталась до нього з пропозицією викупити його частку один раз в 2018 році. Однак у даній справі позивачем є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 , тому пропозиції іншої людини ніж позивачка - не має юридичного значення в даній справі. Крім того, донька не має права розпоряджатися майном, набутим ними за час шлюбу, так як вона не є власником будинку. Також стверджував, що поки вони з позивачкою перебували у шлюбі, він належним чином дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, поїхав на заробітки, не ухилявся від участі в утриманні дітей, а після розлучення добросовісно сплачував аліменти та додаткові аліменти на час навчання доньки, не приховував, не знищував, не пошкоджував спільне майно, не витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а навпаки, поки проживав у будинку - дбав про нього, зберігав та утримував в належному стані.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, посилаючи на обставини, викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи справи вважає, що позов слід задовольнити з слідуючих підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 23 грудня 1995 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрії Олександрійського міськрайонного управління юстиції кіровоградської області від 23 грудня 1995 року, актовий запис № 967 (а.с.11).

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.12).

У період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 15,7 кв.м., який було оформлено на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року (а.с.13-15), Витягом з Державного реєстру правочинів №2999469 від 10 жовтня 2006 року (а.с.16) та технічним паспортом на будинок від 15 вересня 2006 року (а.с.21-28).

На даний час в будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та спільні діти сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онук ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується домовою книгою (а.с.17-20).

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином придбане за період шлюбу сторонами майно є об`єктом їх спільної сумісної власності.

За умовами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає поняття непрацездатного громадянина, а саме: непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, спільні діти сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у вищевказаному будинку, є повнолітніми працездатними особами, тому підстави для зменшення/збільшення частки майна, яке перебуває у спільної сумісної власності сторін відсутні.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На основі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати у справі: судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Вказані правовідносини регулюються ст.ст.60, 61,63,68,69,70, 71 СК України та ст. ст.368, 372 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 141,263,264,265,268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовільнити.

Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 23 травня 2024 року.

Суддя С.І.Колесник