РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/7459/23

№ 2/183/549/24

22 травня 2024 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач звернувся з позовом у якому просив визначити місце проживання дітей: неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 13.05.2006 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . У даному шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_5 та Всеволод. Шлюбні відносини припинили у вересні 2018 року, рішенням суду від 17.08.2020 шлюб розірвано. Діти зареєстровані за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_1 . Проте проживають разом з позивачем у житлі, яке він орендує. За місцем проживання батька створені всі умови, позивач сумлінно виконує батьківські обов`язки, піклується про дітей, забезпечує їх харчуванням, одягом, навчанням, піклується про їх стан здоров`я та всебічний розвиток. Відповідачка протягом останніх двох років проживає за межами України, з дітьми спілкується за допомогою мессенджерів, допомоги на їх утримання не надає. Вважає, що проживання дітей з батьком відповідатиме інтересам дітей, а тому просить задовольнити його позов.

Ухвалою судді від 27.06.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Відповідачка ОСОБА_2 , не погоджуючись із позовом, 07.08.2024 подала відзив на позов у якому просила у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що вона проживає у Нідерландах, де працює. Старший син проживав два місяці з нею. Також вважає, що у зв`язку з запровадженням в Україні воєнного стану обом дітям краще і безпечніше проживати з нею у Нідерландах. Старшому сину виповнилося 17 років, а тому він самостійно визначає місце свого проживання.

31.10.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач висловив незгоду з доводами відповідачки, викладеними у відзиві. Послався на недоведеність викладених відповідачкою обставин належними і допустимими доказами.

Ухвалою суду від 13.12.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідачка та її представник адвокат Нестеченко Д.С. у судовому засіданні просили у позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Додатково зазначили, що позивач належним чином не дбав про навчання молодшого сина, що призвело до численних пропусків уроків та незадовільних оцінок.

Представник органу опіки та піклування у судове засідання, яким завершено розгляд справи, не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. У судовому засіданні, яке відбулося 24.04.2024 підтримала поданий суду висновок. Вказала, що дітям безпечніше буде проживати з матір`ю. Батько не займався освітою молодшого сина. Визначення місця проживання дитини з батьком не відповідатиме інтересам дитини.

Суд, вислухавши сторони, з`ясувавши думку дітей, дослідивши надані докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини, що склалися між сторонами.

Позивач ОСОБА_1 з 13.05.2006 перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід17.08.2020 (а.с.7,8).

Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9,10).

Як вбачається з акту, складеного 31 серпня 2022 року головою квартального комітету №31 м.Новомосковська у присутності жителів кварталу, діти сторін проживають разом з батьком ОСОБА_1 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Місце проживання дітей зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Старший син ОСОБА_6 навчається у ВСП «Новомосковського фахового коледжу УДУНТ». У характеристиці на студента зазначено, що вихованням займається батько, який постійно цікавиться досягненнями сина, підтримує його та постійно знаходиться на зв`язку. У порівнянні з батьком, мати жодного разу не поцікавилася навчальними досягненнями дитини і не телефонувала (а.с.13).

Позивач надав суду довідку від 29.04.2024 у якій зазначено, що він дійсно працює на підприємстві ПП «Імпульс Електро» на посаді майстра з 08.09.2023 по теперішній час з окладом 11500 грн.

30.10.2023 органом опіки та піклування Новомосковської міської ради складено висновок щодо визначення місця проживання дітей, у якому зазначено, що ОСОБА_3 , у зв`язку з досягненням віку 17 років самостійно визначає місце свого проживання. Стосовно визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , органом опіки та піклування встановлено, що дитина не систематично відвідує онлайн заняття, має пропуски, ставиться байдуже до виконання домашніх завдань. Батько дитини підтримує зв`язок з класним керівником, однак впливу на навчання сина не має. Також зазначено про те, що було заслухано думку Всеволода, який висловив бажання проживати з батьком, з яким у них добрі стосунки, якщо поїде до мами, то тата заберуть на війну. Враховуючи зазначені обставини, а також запровадження в Україні воєнного стану, проживання матері у безпечному регіоні за межами України, вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком не відповідатиме інтересам дитини.

Висновок є достатньо обґрунтованим і мотивованим, підстави не погоджуватися з ним у суду відсутні.

Також на вимогу суду органом опіки надано документи, які враховувались при складанні висновку: акт оцінки потреб сім`ї; письмові пояснення ОСОБА_2 ; довідки про проходження психіатричних оглядів; характеристику учня ОСОБА_1 ; інформацію від сімейного лікаря, у якій зазначено, що здоров`ям дитини опікується батько; висновки щодо рівня батьківського потенціалу позивача та відповідача, у яких зазначено, що обоє батьків мають високий рівень батьківського потенціалу; висновок щодо емоційного стану ОСОБА_1 , у якому зазначено, що дитина не надає переваги матері або батькові, але значущою людиною для дитини є батько; інформацію з гімназії від 31.10.2023; виписку з оцінок ОСОБА_1 ; інформацію з гімназії від 06.03.2024.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 , суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 і на час звернення до суду з позовом йому виповнилося 16 років, а на час розгляду справи 17 років.

Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків.

Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідно відмовити.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22).

При вирішенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Оцінюючи ставлення батьків до виховання молодшого сина, важливим елементом якого є навчання, судом встановлено таке.

У характеристиці учня 6-Б класу гімназії №12 м.Новомосковська ОСОБА_1 зазначено, що мати дитини перебуває за межами країни, зв`язок з класним керівником не підтримувала, навчання сина не контролювала; батько підтримує зв`язок з класним керівником, проте батько не має впливу на дитину і вдіяти з цим нічого не може.

В інформаційному листі від 31.10.2023 директора гімназії №12, адресованому начальнику служби у справах дітей зазначено, що батько дитини не цікавиться навчанням, класний керівник з власної ініціативи підтримує зв`язок із батьком. Свою бездіяльність батько пояснює неспроможністю впливати на дитину, мотивувати його до навчання. Через потребу у допомозі в навчанні та важливість постійного контролю за дитиною, адміністрація закладу вважає, що Всеволоду буде краще проживати з матір`ю.

З виписки оцінок за І семестр 2023-2024 навчальних років вбачається, що у Яшного Всеволода наявна значна кількість пропусків уроків, відміток «Н» більше ніж оцінок, низькі оцінки за переважну більшість предметів.

В інформаційному листі від 06.03.2024 директора гімназії №12, адресованому начальнику служби у справах дітей зазначено, що Всеволод пропускає навчальні онлайн заняття, не виконує завдання. Контроль з боку батька відсутній, навчальними досягненнями сина не цікавиться. Класний керівник з власної ініціативи підтримує зв`язок з батьком. Батько не реагує на повідомлення та не приймає ніяких дій, свою бездіяльність пояснює неспроможністю впливати на дитину, мотивувати його до навчання. Адміністрація закладу вважає, що батько ОСОБА_1 не справляється і не має бажання справлятися зі своїми батьківськими обов`язками.

Отже, на підставі досліджених доказів суд вважає встановленим той факт, що обоє батьків недбало ставилися до питання здобуття освіти молодшим сином Всеволодом. Та обставина, що відповідачка проживає за межами України не звільняє її від обов`язку дбати про освіту дитини, контролювати успішність дитини дистанційно за допомогою засобів зв`язку.

Разом з тим, протягом останнього навчального року малолітній син проживав разом з батьком, а тому у нього було більше можливостей здійснювати контроль за успішністю сина у школі. Сам позивач, будучи обізнаним про те, що син систематично відсутній на уроках, щонайменше з жовтня 2023 року, станом на березень 2024 року дієвих заходів щодо усунення цієї ситуації не вжив.

Натомість, сторони у судовому засіданні підтвердили, що після втручання матері в освітній процес у квітні 2024 року у сина покращилася успішність у навчанні.

Також суд враховує, що договір оренди житла, у якому позивач проживає з дітьми, суду не надано. В акті оцінки потреб сім`ї зазначено, що житло позивача складається з однієї кімнати. При цьому, позивач не надав відомостей про наявність у нього на праві власності будь-якого житла.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідженими судом доказами не встановлено обставин, які свідчать про те, що проживання з батьком відповідатиме інтересам малолітньої дитини сторін ОСОБА_4 , а тому підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем суд не вбачає.

Як встановлено у ч.2 ст.171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Так, у судовому засіданні з`ясовано думку дітей сторін, обоє дітей висловили бажання проживати з батьком, з яким у них склалися добрі стосунки.

Думка дитини враховується судом, про те не є вирішальною при вирішенні питання про місце проживання.

Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18.

Оцінюючи висловлене дитиною сторін ОСОБА_7 бажання проживати з батьком, суд враховує, що воно сформовано, зокрема, в умовах проживання з батьком. Крім того, органом опіки та піклування під час бесіди з дитиною встановлено, що дитина хоче проживати з батьком, бо «боїться що, якщо проживатиме з матір`ю, батька заберуть на війну».

Відтак, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі всупереч думці дитини з метою дотримання інтересів самої дитини.

При цьому суд зауважує, що відповідачкою не подано зустрічний позов та не заявлялися вимоги про визначення місця проживання дитини з нею, не подано відповідних доказів щодо наявності житла, роботи тощо. Тому висновки суду про відмову у позові про визначення місця проживання дитини з батьком не свідчать про визначення місця проживання з матір`ю.

Судові витрати слід віднести за рахунок сторін, що їх понесли.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати слід віднести за рахунок сторін, що їх понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

третя особа орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, , адреса: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Гетьманська,14.

Повне судове рішення складено і підписано 24 травня 2024 року .

Суддя Оладенко О.С.