ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м.Суми

Справа №592/13766/23

Номер провадження 22-ц/816/499/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2023 року у складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення заробітної плати та вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Супруна П.В. звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 08 квітня 2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем.

07 серпня 2023 року він звернувся до керівництва підприємства із заявою у якій просив звільнити його з 15 серпня 2023 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати.

11 серпня 2023 року відповідачем видано наказ № 2501/ВК, відповідно до якого його, слюсаря з механоскладальних робіт п`ятого розряду механоскладального №2, звільнено 15 серпня 2023 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Вказував, що він не погоджується з таким формулюванням його звільнення, оскільки станом на липень 2023 року борг підприємства перед позивачем становив 32395,61 грн. Загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати станом на день звільнення склала 42237,58 грн. Крім того, він у своїй заяві від 07 серпня 2023 року просив звільнити його саме 15 серпня 2023 року, тобто скористався правом, яке передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, звільняючи його саме з 15 серпня 2023 року відповідачем не заперечувалось порушення законодавства про працю у частині своєчасної виплати заробітної плати. Отже, відповідач фактично визнав та погодився із зазначеною працівником підставою для звільнення, тому саме 15 серпня 2023 року відповідач повинен був звільнити його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак відповідачем самостійно було змінено підставу розірвання трудового договору.

Посилаючись на вказані обставини, просив змінити формулювання причини звільнення та визнати його, слюсаря з механоскладальних робіт п`ятого розряду механоскладального №2, звільненим 15 серпня 2023 року за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати, з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг»; стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 42237,58 грн, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 24146,67 грн, з послідуючим утриманням з цієї суми належних до сплати податків і зборів.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , викладеної у наказі АТ «СМНВО - Інжиніринг» №2504/ВК від 11.08.2023 року.

Вважати ОСОБА_1 звільненим з посади з посади слюсаря з механоскладальних робіт п`ятого розряду механоскладального №2 на підставі розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 15.08.2023 року

Стягнуто з АТ «СМНВО - Інжиніринг» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 42237 грн 58 коп. та вихідну допомогу в розмірі 24146 грн 67 коп.

Стягнуто з АТ «СМНВО - Інжиніринг» на користь держави судовий збір у сумі 2147 грн 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині стягнення вихідної допомоги, АТ «СМНВО - Інжиніринг»подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити, зменшивши суму стягнення вихідної допомоги з 24146,67 грн до 12785,45 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надана представником позивача довідка за формою ОК-5 не є доказом на підтвердження сум з яких вираховувалася сума середньої заробітної плати позивача, оскільки сума заробітної плати, яка вказана у довідці є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Зазначає, що товариство не погоджується з розрахунком суми середньомісячної заробітної плати, виходячи з нарахованих сум за вересень-жовтень, оскільки позивач звільнився 15 серпня 2023 року, то двома місяцями, що передують звільненню є червень та липень 2023 року, але позивач протягом цих двох місяців не працював, також не працював у квітні та травні 2023 року, тому вихідна допомога мала вираховуватися з посадового окладу позивача, який становить 10780,00 грн.

Звертає увагу суду на те, що наказом товариства «Про встановлення графіку роботи АТ «СМНВО - Інжиніринг»на 2023 рік» від 23 грудня 2022 року № 104 встановлена наступна планова кількість робочих днів для червня 2023 року 21 робочий день, липень 2023 року 22 робочих дні. Таким чином середньоденна заробітна плата має вираховуватися наступним чином: 10780 грн 00 коп. / 43 = 501 грн 39 коп. Для повного та всебічного розгляду справи товариством надано довідку від 15 листопада 2023 року № 16-07/713 про розмір середньоденної заробітної плати позивача, розмір якої становить 501 грн 39 коп.

Вказує, що наказом товариства № 46 від 31 травня 2023 року встановлено дводенний робочий тиждень тривалістю 16 годин з робочим днями понеділок та вівторок. Позивач звільнився 15 серпня 2023 року (останні два місяці, що передують звільненню червень та липень), то кількість робочих днів позивача складає 17 робочих днів (червень 8 робочих днів, липень 9 робочих днів). Таким чином середньомісячне число робочих днів складає 8,5 робочих днів (17/2=8,5) і середня місячна заробітна плата становить 4161 грн 82 коп. Оскільки вихідна допомога за ч. 3 ст. 38 КЗпП України виплачується працівнику у розмірі тримісячного середнього заробітку, то позивачу може бути нарахована вихідна допомога у розмірі 12785 грн 45 коп.

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, позивачем подано не було.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та зміни формулювання причин звільнення не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 08 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебував з АТ «СМНВО - Інжиніринг» у трудових відносинах (а.с. 8).

07 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «СМНВО - Інжиніринг»із заявою про звільнення його з 15 серпня 2023 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати (а.с. 9).

Наказом АТ «СМНВО - Інжиніринг» від 11 серпня 2023 року № 2504/ВК ОСОБА_1 , слюсаря з механоскладальних робіт п`ятого розряду механоскладального цеху звільнено 15 серпня 2023 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 10).

Згідно з розрахунковим листом за серпень 2023 року, заборгованість відповідача перед позивачем становить 42237 грн 58 коп. (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з підстав неодноразового порушення роботодавцем його прав, зокрема, порушення строків періодичності виплати заробітної плати, невиплати частини заробітної плати, а саме з підстав, передбачених у ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте відповідачем самостійно змінено правову підставу розірвання трудового договору на ст. 38 КЗпП України, тому підлягає зміні формулювання причини звільнення позивача, а саме у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у сумі 24146 грн 67 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Із аналізу наведених норм, вбачається, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП), не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивача звільнено за власним бажаннями у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то звільнений працівник у такому випадку має право на грошову виплату вихідну допомогу.

Колегія суддів зауважує, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України на його користь з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога в сумі 24 146 грн 67 коп.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування вказаного розміру вихідної допомоги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги надану товариством довідку від 27 вересня 2023 року № 16-07/664 про середньомісячну заробітну плату позивача, оскільки в ній не міститься інформація розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Що стосується наданих АТ «СМНВО - Інжиніринг» апеляційному суду нових доказів, а саме табелів обліку робочого часу, наказів товариства про встановлення окладів, наказів про встановлення графіку роботи підприємства, наказу про встановлення режиму неповного робочого тижня, довідку про середньоденну заробітну плату позивача, колегія суддів апеляційного суду вказані докази не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведені норми процесуального права, нові докази, а саме табелі обліку робочого часу, накази товариства про встановлення окладів, накази про встановлення графіку роботи підприємства, наказ про встановлення режиму неповного робочого тижня, довідка про середньоденну заробітну плату позивача, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймаються під час апеляційного перегляду справи, оскільки надані апеляційному суду без додержання порядку та строків їх подання.

Таким чином, посилання та доводи заявника апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов