Номер провадження 2/754/717/24
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 25.06.2016 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.04.2021 року. Від шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, їх спільний з відповідачем син постійно проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не дбає про матеріальне забезпечення дитини, ухиляється від участі у її вихованні, не дбає про його благополуччя, не цікавиться дитиною місяцями. Відповідач був повністю відсутнім у житті сина з кінця вересня 2022 року по 11.05.2023 року, в цей період жодного разу не телефонував, не писав, не приходив, не намагався будь-яким іншим способом зв`язатись з сином, не привітав сина із днем народження, має борг зі сплати аліментів. Під час спільного проживання відповідач не турбувався про сім`ю, вчиняв відносно неї домашнє насильство, тиснув психологічно, внаслідок чого вона була змушена звертатись до поліції. На даний час відповідач зв`язок із сином не підтримує, не проявляє бажання регулярно спілкуватись та бачитись з ним, продовжує ухилятись від виховання дитини та виконання батьківських обов`язків, проживає в іншій області і живе своїм новим життям. Син не згадує відповідача, не питає, коли приїде, не просить з ним зв`язатись, відвик від нього, ніяковів при зустрічі.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що вбачається повна відсутність участі батька у житті сина, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, в зв`язку з чим вона просить задовольнити її вимоги.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

30.10.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Позивач з середини жовтня 2022 року почала чинити перешкоди у побаченнях з дитиною, забороняла наближатись до сина, його спроби вирішити питання мирним шляхом виявились марними. До цього часу він жодним чином не ухилявся від участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Також, після розірвання шлюбу він систематично на постійній основі надсилав кошти на утримання дитини і жодного разу не відмовився виконувати свої батьківські обов`язки.

Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

28.11.2023 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні. Посилаючись на викладені у відзиві обставини, відповідач просить зобов`язати позивача не чинити перешкоди у спілкуванні з сином, а також встановити наступний порядок його участі у вихованні малолітнього сина:

- кожний другий та четвертий вівторок і четвер кожного місяця - з 15.00 год. до 19.00 год. за місцем фактичного проживання позивача без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- з 10.00 год. першої та третьої суботи кожного місяця до 20.00 год. неділі без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- кожен день народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року до досягнення дитиною повноліття - з 11.00 год. до 16.00 год. без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- кожні шкільні канікули в літній та зимовий періоди не менше їх частини для відпочинку дитини на території України без присутності матері дитини;

а також просить стягнути з позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

30.01.2024 року до суду надійшов відзив позивача на зустрічний позов. У даному відзиві позивач зазначає про те, що вона не заперечує проти побачень батька з сином та їх спілкуванням, але, враховуючи складні обставини через поведінку відповідача та його відсутньої турботи про сина вона наполягає на тому, що такі зустрічі мають відбуватись у її присутності та проти ночівлі сина у відповідача. Для найкращого забезпечення інтересів сина, позивач просить встановити наступний спосіб спілкування та участі відповідача у вихованні дитини:

- в перехідний період впродовж 6 місяців від дня набранням рішення законної сили встановити зустрічі відповідача з сином кожний вівторок, четвер та суботу кожного місяця з 15.00 год. до 17.00 год. в присутності матері без відвідування дитиною фактичного місця проживання батька;

- після закінчення перехідного періоду у 6 місяців встановити зустрічі відповідача з сином у другий і четвертий вівторок і четвер кожного місяця з 10.00 год. до 19.00 год. з можливістю відвідування дитиною фактичного місця проживання батька за бажанням дитини; першу та третю середу та суботу з 10.00 год. до 19.00 год. кожного місяця з можливістю відвідування дитиною фактичного місця проживання батька за бажанням дитини;

- зобов`язати відповідача дотримуватись режиму харчування та дієти, розвитку та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини ОСОБА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.04.2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги первісного позову підтримала, вимоги зустрічного позову не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши до суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач з 25.06.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.04.2021 року.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем.

Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач з дитиною не спілкується, її вихованням і розвитком не займається, матеріально не утримує, що свідчить від ухилення виконання батьківських обов`язків. При цьому позивач у відзиві на зустрічний позов не заперечувала проти визначення способу участі батька у вихованні дитини за запропонованим нею графіком.

Відповідач проти вимог первісного позову заперечував та просив задовольнити вимоги зустрічного позову, вказуючи на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Суд вважає, що вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, в той час, як вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо вимог первісного позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 зазначено, що згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч.1 ст.164 СК України).

Згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19.

Крім того, під час вирішення справи, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків…Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення особи батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення особи ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні його сина і умисне ухилення від їх виконання. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, натомість, з довідки органу виконавчої служби вбачається, що у відповідача наявна переплата зі сплати аліментів в розмірі 113 000,00 грн.

Також, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав і доводи ОСОБА_1 , що батько дитини жодним чином не цікавиться життям й справами дитини, її здоров`ям, оскільки така неактивна участь батька в житті сина є конфліктними стосунками між батьками та їх негативним ставленням один до одного. Факт конфліктних стосунків між сторонами підтверджується наявними зверненнями до поліції, а також фактично визнано самими сторонами під час судового розгляду.

Покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не підтверджують невиконання відповідачем батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку від 02.02.2024 року № 102-550, Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд погоджується із даним висновком і приймає його до уваги як такий, що є обґрунтованим та узгоджується із наявними доказами у даній справі.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як вбачається із матеріалів справи, судом не встановлено вини в діях батька за наявних доказів та обставин справи.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, з метою недопущення розриву сімейних зв`язків, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина.

Проте, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні суд зазначає наступне.

Стаття 1 ЗУ «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

У ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

За ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення вказаної статті свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Частинами 1 та 2 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20, від 08 лютого 2023 року у справі №334/1202/20, від 15 серпня 2023 року у справі №759/4170/20.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №754/9026/16 зазначено, що суди попередніх інстанцій правильно вважали, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача як батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька.

У постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №758/5545/18 зазначено, що встановлюючи порядок побачень батька з сином апеляційний суд, не погоджуючись у повній мірі з висновком органу опіки та піклування, врахувавши стан здоров`я дитини, її психоемоційний стан, необхідність особливого догляду, дотримання розпорядку дня, відповідної дієти, медичних процедур, виходив із якнайкращих інтересів дитини, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про визначення порядку побачень батька шляхом спілкування з сином у присутності матері дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

Як вже зазначено вище, між сторонами у справі існує конфлікт у відносинах та негативне ставлення один до одного, що має наслідком обмеження відповідача у будь-якому спілкуванні з дитиною, а також у можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Вказане стороною позивача належним чином не спростовано, відтак, позовні вимоги зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку від 02.02.2022 року № 102-554, Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

-другий та четвертий вівторок кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-другий та четвертий четвер кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-перший та третій тиждень кожного місяця з 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі;

-кожний день народження житини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року до досягнення дитиною повноліття з 11.00 год. до 16.00 год.

Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини.

Відповідач у зустрічній позовній заяві просив встановити наступний порядок його участі у вихованні малолітнього сина:

- кожний другий та четвертий вівторок і четвер кожного місяця - з 15.00 год. до 19.00 год. за місцем фактичного проживання позивача без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- з 10.00 год. першої та третьої суботи кожного місяця до 20.00 год. неділі без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- кожен день народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року до досягнення дитиною повноліття - з 11.00 год. до 16.00 год. без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;

- кожні шкільні канікули в літній та зимовий періоди не менше їх частини для відпочинку дитини на території України без присутності матері дитини;

Позивач у відзиві на зустрічну позовну заяву частково погодилась із заявленими вимогами та просила встановити наступний спосіб спілкування та участі відповідача у вихованні дитини:

- в перехідний період впродовж 6 місяців від дня набранням рішення законної сили встановити зустрічі відповідача з сином кожний вівторок, четвер та суботу кожного місяця з 15.00 год. До 17.00 год. в присутності матері без відвідування дитиною фактичного місця проживання батька;

- після закінчення перехідного періоду у 6 місяців встановити зустрічі відповідача з сином у другий і четвертий вівторок і четвер кожного місяця з 10.00 год. до 19.00 год. з можливістю відвідування дитиною фактичного місця проживання батька за бажанням дитини; першу та третю середу та суботу з 10.00 год. до 19.00 год. кожного місяця з можливістю відвідування дитиною фактичного місця проживання батька за бажанням дитини;

- зобов`язати відповідача дотримуватись режиму харчування та дієти, розвитку та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини ОСОБА_1 .

Вивчивши наданий висновок органу опіки та піклування, виходячи з фактичних обставин справи та віку дитини і виходячи з її інтересів, суд в цілому погоджується з цим висновком, проте вважає необхідним внести певні корегування.

Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Враховуючи вік дитини, побудова стосунків між дитиною та її батьками, цілком залежить від батьків та в більшій мірі від матері, з якою проживає син, які з метою найкращих інтересів дитини мають забезпечити контакт між дитиною та кожним із батьків, виховувати в дитині повагу один до одного. Враховуючи вік дитини, тривалу відсутність в його житті батька, відсутність нормалізованого контакту з батьком, лише збільшуватиме прірву між ними, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

З метою підтримання емоційного та здорового контакту між батьком та сином, враховуючи неможливість батька бути постійно з дитиною, суд вважає за можливе встановити наступний порядок спілкування та прийняття участі у вихованні сина, з врахуванням необхідності присутності матері (перші три місяці - до налагодження стосунків батька з дитиною), так і бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я.

На переконання суду слід встановити наступний спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, який в першу чергу буде забезпечувати якнайкращі інтереси дитини, а саме визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

1)протягом перших трьох місяців з моменту набрання рішенням законної сили:

-другий та четвертий вівторок кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год. у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною ;

-другий та четвертий четвер кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год. у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною ;

-перший та третій тиждень кожного місяця з 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною.

Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини.

2)у подальшому зустрічі з батьком проводити:

-другий та четвертий вівторок кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-другий та четвертий четвер кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-перший та третій тиждень кожного місяця з 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі;

-кожний день народження житини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року до досягнення дитиною повноліття з 11.00 год. до 16.00 год.

Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини.

Суд вважає, що вказаний спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною якнайкраще відповідатиме інтересам дитини, з урахуванням її віку. Суд зауважує, що сторони не позбавлені права на зміну вказаного графіку участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною зі зміною її віку та інших обставин, що мають суттєве значення (навчання, стан здоров`я тощо).

Що стосується решти позовних вимог, то в задоволенні таких слід відмовити оскільки позивачем не конкретизовано період канікул, а що стосується поїздок по території України з наявними обставинами та обстановкою в країни, то такі повинні відбуватися за обопільною згодою матері й батька дитини, а тому сторони повинні з урахуванням як найкращих інтересів сина знайти спільну мову та домовитися щодо можливості відпочинку дитини на території України.

З урахуванням наведеного, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог, позовні ж вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають. Так само і відсутні підстави для задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. В той же час, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Крім того, відповідачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат.

Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, які підтверджують точний розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд, за заявою такої сторони, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, така заява має бути озвучена до закінчення судових дебатів у справі (ч. 1 ст. 246 ЦПК). В такому разі судом призначається ще одне судове засідання, яке має бути проведено не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, за результатом якого ухвалюється додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 кодексу (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК). Можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті передбачають і ч. 3 ст. 259 ЦПК (порядок ухвалення судових рішень) і п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК (додаткове рішення суду).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідач просить стягнути з позивача на його користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Стороною позивача у відзиві на зустрічну позовну заяву зроблено заяву про зменшення таких витрат, згідно якої позивач просила зменшити розмір витрат на правову допомогу до 3000,00 грн.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки висловлено у постанові від Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 742/2585/19, від 03.02.2021 року у справі № 522/24585/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07.11.2023 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Степаненко Г.О. було укладено договір № 12/23 про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язується надавати клієнту відповідні адвокатські послуги щодо захисту інтересів останнього у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав під час її розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до 6.2 даного договору, розрахунки за надані послуги проводяться наступним чином: протягом трьох днів з моменту підписання цього договору клієнт сплачує адвокату передплату в розмірі 15 000,00 грн.

Вказана сума сплачена 07.12.2023 року відповідно до квитанції № 3112214.

У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 року суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 року в справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи заявлений розмір правової допомоги, суд вважає, що вказаний розрахунок витрат на правничу допомогу не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами.

Так, оплата гонорару адвоката визначена у договорі про надання правової допомоги у фіксованому розмірі. В той же час адвокатом Степаненко Г.О. до зустрічної позовної заяви надано попередній розрахунок витрат, які поніс ОСОБА_2 , від 28.11.2023 року, з якого вбачається, що загальна сума витрат на правову допомогу становить 15 000,00 грн. та складається з: консультація клієнта, узгодження правової позиції, проведення зустрічей, збирання доказів, пошук судової практики та юридичний аналіз законодавства - 2000,00 грн.; ознайомлення в Деснянському районному суді м.Києва з матеріалами справи - 1000,00 грн., підготовка та направлення адвокатських запитів - 1000,00 грн., підготовка та подача зустрічного позову - 3000,00 грн., підготовка та подача відповіді на відзив на зустрічний позов - 2000,00 грн., підготовка до судових засідань, участь адвоката у судових засіданнях Деснянського районного суду м.Києва з урахуванням часу проїзду та очікування - 6000,00 грн.

Проте, як свідчать матеріали справи, адвокат Степаненко Г.О. жодного разу з матеріалами справи не ознайомлювалась, відповідь на відзив на зустрічний позов також не подавала. Відтак, витрати на правову допомогу в цій частині в розмірі 3000,00 грн. заявлено необґрунтовано.

Що ж стосується решти суми витрат в розмірі 12 000,00 грн., то оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вищевказана сума є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

В зв`язку із цим суд приходить до висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача, з урахуванням її заперечень, підлягає зменшенню та відшкодуванню у загальному розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.164, 165, 166 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 89, 132,141, 263-265, 280, 285, 289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в наступному порядку:

1)протягом перших трьох місяців з моменту набрання рішенням законної сили:

-другий та четвертий вівторок кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год. у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною;

-другий та четвертий четвер кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год. у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною;

-перший та третій тиждень кожного місяця з 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі у присутності матері ОСОБА_1 для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною.

Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини.

2)у подальшому зустрічі батька ОСОБА_2 із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проводити без присутності матері за наступним графіком:

-другий та четвертий вівторок кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-другий та четвертий четвер кожного місяця з 15.00 год. до 19.00 год.;

-перший та третій тиждень кожного місяця з 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі;

-кожний день народження житини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року до досягнення дитиною повноліття з 11.00 год. до 16.00 год.

Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини.

В іншій частині вимог зустрічного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: