Справа № 565/83/24
Провадження № 2/565/117/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2024 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Демчини Т.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Алексейчик А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Адвокат Лінник М.А. в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС» (надалі ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом») з вимогами: визнати незаконним та скасувати наказ № 583-ос від 25.03.2022 про звільнення ОСОБА_3 , поновити ОСОБА_3 на посаді машиніста насосних установок 5 розряду гідротехнічного цеху з 24.03.2022; стягнути на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2022 по дату ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_3 працювала на підприємстві відповідача, з 14.02.2022 по 25.02.2022 перебувала у щорічній відпустці, а 28.02.2022 у відпустці без збереження заробітної плати. На час введення 24.02.2022 в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 з 13.02.2022 перебувала в Єгипті, її повернення в Україну авіарейсом Хургада - Київ було заплановано 27.02.2022, проте після початку повномасштабного вторгнення в Україну авіасполучення з Україною було припинено. ОСОБА_3 повідомила свого безпосереднього керівника про неможливість своєчасного повернення на роботу та звернулась до відповідача із заявою про надання їй невикористаної частини щорічної відпустки. Пізніше ОСОБА_3 стало відомо, що на підставі цієї заяви їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами за період з 01.03.2022 по 15.03.2022, хоча таку заяву адміністрації підприємства відповідача вона не подавала. ОСОБА_3 не мала коштів на придбання інших квитків, щоб дістатись України. Її родичі перебували в м.Ірпінь та м.Макарів Київської області, а Вараський район Рівненської області, де знаходиться її робоче місце, межує з республікою Білорусь. Побоюючись за своє життя та здоров`я, з перших днів військової агресії вона змушена була залишатись за кордоном. Вона повідомила відповідача про те, що як тільки стане безпечно, вона повернеться та приступить до роботи. Через інші країни Турцію та Норвегію ОСОБА_3 прибула до Іспанії, де 15.03.2022 отримала тимчасовий захист для переміщених осіб. Проте відповідач, володіючи відомостями про причини її відсутності на роботі, які позивач вважає поважними, безпідставно видав наказ № 583ос від 25.03.2022 про звільнення її з роботи з 24.03.2022 за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Таке звільнення позивач вважає незаконним, адже в порушення вимог ст.149 КЗпП України письмових пояснень від неї отримано не було, оцінку таким поясненням не надано, факти, що мали бути у них викладені, не перевірено. Отримання працівником тимчасового захисту за кордоном у зв`язку з військовою агресією не може обмежувати трудових прав такого працівника. Відповідач мав можливість застосувати положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та призупинити дію трудового договору з нею, проте цього не зробив. Копію наказу про звільнення та трудової книжки ОСОБА_3 отримано не було, вперше цей документ був отриманий її представником 12.12.2023, а тому встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду за вирішенням такого спору був дотриманий. З 25.03.2022 ОСОБА_3 отримала тимчасовий захист в Іспанії, де перебуває і по цей час.

Ухвалою від 15.01.2024 у даній цивільній справі відкрито спрощене провадження.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1420 «Про утворення акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» перетворене у Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 100 % якого належать державі. Згідно з п.3 вищезазначеної постанови, АТ «НАЕК «Енергоатом» є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків ДП «НАЕК «Енергоатом», а відокремлені підрозділи ДП «НАЕК «Енергоатом» з дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи АТ «НАЕК «Енергоатом». Ухвалою суду від 28.02.2024, занесеною до журналу судового засідання, на підставі ст.55 ЦПК України проведено заміну відповідача - ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Рівненська АЕС» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» (надалі АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП «Рівненська АЕС», філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»).

У відзиві філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» зазначило, що вважає відсутніми підстави для задоволення позову, свою позицію обґрунтовує тим, що підприємство відповідача віднесене до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», генеральним директором було видано вказівку № 11 від 24.02.2022 про призупинення надання відпусток згідно з графіком, у тому числі оперативному персоналу, до якого віднесено посаду позивачки. Право роботодавця відмовити працівникові у наданні будь-якого виду відпусток під час дії воєнного стану передбачене ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивач дійсно повідомляла керівника про неможливість своєчасно з`явитись на роботу після початку повномасштабного вторгнення та просила надати їй відпустку після 28.02.2022 для забезпечення повернення в Україну. Таку заяву про надання залишку відпустки з 02.03.2022 позивачкою було надано безпосередньому керівнику через месенджер «Вайбер», і наказом № 3868-к від 04.03.2022, з 01.03.2022 їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами у період з 01.03.2022 по 15.03.2022. У цей час ОСОБА_3 мала можливість повернутись в Україну та прибути на роботу, проте цього не зробила. Інші заяви до адміністрації підприємства відповідача від неї не надходили. Після завершення терміну наданої відпустки, у робочі дні з 16.03.2022 по 24.03.2022 ОСОБА_3 на роботу не з`явилась. 16.03.2022 начальник цеху телефонував до ОСОБА_3 та з`ясовував причини її відсутності, у телефонній розмові позивачка повідомила, що на даний час вона перебуває на території Іспанії, найближчим часом повертатись в Україну не збирається, на роботу виходити не планує, письмові пояснення надати відмовилась. 21.03.2022 під час телефонної розмови ОСОБА_3 повідомила аналогічні відомості. Таким чином, роботодавець з`ясував причини відсутності ОСОБА_3 на робочому місці, проте у зв`язку з неповідомленням об`єктивних причин, що унеможливлювали продовження виконання нею трудових обов`язків, причини її відсутності визнані роботодавцем неповажними. Місто Вараш Рівненської області, як і Рівненська область взагалі, відсутні у Переліку територій, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або тимчасово окупованих російською федерацією територій, бойові дії на території Рівненської області взагалі не велися. Позивачка вперше повернулась в Україну у жовтні 2023 року, незважаючи на те, що була працівником підприємства критичної інфраструктури. 01.04.2022 за місцем проживання позивачки направлено лист про необхідність з`явитись до управління кадрів для отримання трудової книжки, додатком до листа була копія наказу про звільнення. З наказом про звільнення ОСОБА_3 ознайомлена 13.10.2023, проте відмовилась ставити підпис про ознайомлення, що підтверджено відповідним актом, складеним уповноваженими особами управління кадрів. Будь-які істотні перешкоди для неявки ОСОБА_3 на робоче місце станом на 24.03.2022 були відсутні. У відзиві наголошується на наявність підстав для висновку про пропуск ОСОБА_3 встановленого ст.233 КЗпП України місячного строку звернення до суду з позовом у справі про звільнення, адже про існування наказу про звільнення ОСОБА_3 достеменно стало відомо не пізніше 13.10.2023, коли вона з`явилась до управління кадрів підприємства відповідача.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що у перші дні повномасштабного вторгнення не було гарантій того, що російська федерація не буде намагатись захопити Рівненську область взагалі та Рівненську атомну електростанцію зокрема, територія України піддавалась систематичним масованим ракетним обстрілам, на низці територій області мали місце влучання ворожих ракет, що супроводжувалось пошкодженням майна та загибеллю людей. Обстановку в Україні позивачка оцінювала через призму спілкування з родичами, які перебували у той час в м.Ірпінь та м.Макарів Київської області, що знаходились під окупацією. Причиною відсутності позивачки на робочому місці у період з 16.03.2022 була необхідність збереження свого життя і здоров`я, що очевидно є поважною причиною. Відповідач мав можливість призупинити трудові відносини з нею, проте вдався до її незаконного звільнення. Вина ОСОБА_3 у нез`явленні на роботу відсутня, зі вказівкою про призупинення надання відпусток позивачку не було ознайомлено, як і не було ознайомлено з наказом про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по 15.03.2022.

У запереченні філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» зазначає, що форс-мажорні обставини, до яких Торгово-промисловою палатою віднесено і військову агресію російської федерації проти України, самі по собі не мають преюдиційного значення, і при їх виникненні сторона повинна довести їх вплив на конкретний випадок. Відповідач мав можливість та потребу у забезпеченні позивачки роботою, підприємство увесь час працює в стабільному режимі. Право на відпустку не означає можливість самовільного використання її працівником. Підстави вважати своєчасним звернення ОСОБА_3 з позовом до суду відсутні, адже з наказом про звільнення вона ознайомлена 13.10.2023, у той час як до суду звернулась 12.01.2024.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 , а також її представник адвокат Лінник М.В. не з`явились. Представник ОСОБА_3 адвокат Сербіна Л.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просила їх задовольнити, вбачаючи для цього достатні підстави. Представник позивача звертала увагу суду на те, що ОСОБА_3 безперервно протягом 30 років бездоганно працювала на підприємстві відповідача, своєчасно не могла повернутись з відпустки з поважних причин, про які усно інформувала керівництво. Складені акти про її відсутність на робочому місці підтверджують виключно факт самої відсутності та не свідчать про неповажність її причин. На думку сторони позивача, у даному спорі доведення правомірності своїх дій покладається на відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 повністю підтримала письмові заяви відповідача по суті справи та з викладених у них підстав просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вона звертала увагу суду на те, що ОСОБА_3 мала можливість повернутись в Україну, на підставі її заяви їй була надана відпустка, інших заяв вона не подавала, об`єктивних причин, які б зумовлювали її неповернення, позивачка не навела.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд встановив та врахував наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 18.05.1993 працювала на посаді машиніста насосних установок гідротехнічного цеху Рівненської АЕС (в подальшому - ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), що підтверджується копією наказу № 545лс від 18.05.1993.

Відповідно до наказу ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») № 1079-к від 19.01.2022 ОСОБА_3 було надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 18.05.2021 по 17.05.2022 тривалістю 12 календарних днів, з 14 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року.

Крім того, на підставі заяви ОСОБА_3 від 10.02.2022, наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») № 2223-к від 15.02.2022 ОСОБА_3 було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами на один день 28.02.2022.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 05:30 год. 24 лютого 2022 року, в подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався та триває на даний час.

Відповідно до Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») № 11 від 24.02.2022, у зв`язку з введенням воєнного стану та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування підприємства, дію графіків щорічних відпусток персоналу підприємства, оформлення та надання відпусток керівникам усіх ланок управління, оперативному персоналу, персоналу аварійних груп та бригад було призупинено; керівників усіх ланок управління, оперативний персонал, персонал аварійних груп та бригад було відкликано з відпусток, крім того, було вказано, що в подальшому будь-які відпустки слід надавати з дозволу керівника підрозділу та за погодженням з керівником функціонального напряму.

Як вбачається з письмової інформації «Ікс О Мережа Турагенцій» від 25.01.2022 про акцепт публічної оферти, ОСОБА_3 був заброньований тур до Арабської Республіки Єгипет у період з 13.02.2022 по 27.02.2022, з авіатрансфером сполученням Київ Хургада (13.02.2022) та Хургада Київ (27.02.2022).

Суд визнає загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню, факт припинення цивільного авіасполучення з Україною після 24.02.2022 через збройну агресію російської федерації. Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 не мала можливості повернутись в Україну 27.02.2022 заброньованим авіарейсом сполученням Хургада Київ.

Судом встановлено також, що 28.02.2022 ОСОБА_3 подала адміністрації підприємства відповідача заяву, у якій просила надати їй залишок відпустки з 02.03.2022, причиною неможливості явки на роботу зазначила те, що 13.02.2022 вона виїхала до Єгипту і на час початку війни перебувала на території цієї країни, і у зв`язку із закриттям повітряного простору над Україною вона не має змоги потрапити додому. Надана відповідачем копія екземпляру цієї заяви містить візування уповноваженими особами філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» з резолюцією: «До оформлення відпустки без збереження з/п з 01.03.2022».

Наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») № 3868-к від 04.03.2022 ОСОБА_3 було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів, з 01.03.2022 по 15.03.2022.

Згідно Актів № 172-237-А-ГТЦ від 16.03.2022, № 172-238-А-ГТЦ від 17.03.2022, № 172-239-А-ГТЦ від 18.03.2022, № 172-241-А-ГТЦ від 21.03.2022, № 172-242-А-ГТЦ від 22.03.2022, №172-243-А-ГТЦ від 23.03.2022, № 172-244-А-ГТЦ від 24.03.2022, складених комісією уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») у складі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 з 08:00 год. по 16:45год. у ці дні була відсутня на роботі. При цьому з актів № 172-237-А-ГТЦ від 16.03.2022 та № 172-241-А-ГТЦ від 21.03.2022 вбачається, що в телефонній розмові (в режимі гучномовця) ОСОБА_3 надала пояснення ОСОБА_4 , що на даний час перебуває на території Іспанії, найближчим часом повертатись в Україну та на роботу не планує, письмові пояснення не надані.

Згідно Витягу з Табелю обліку використання робочого часу працівників гідротехнічного цеху, ОСОБА_3 16.03.2022, 17.03.2022, 18.03.2022, 21.03.2022, 22.03.2022, 23.03.2022, 24.03.2022 була відсутня на роботі, при цьому вказаний Табель містить позначки «Пр!» за ці дні. Представник відповідача під час розгляду справи пояснила, що така позначка до Табелю обліку використання робочого часу заноситься у разі відсутності працівника на роботі без поважних причин.

Наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») № 583-ос від 25.03.2022 ОСОБА_3 з 24 березня 2022 року звільнено з посади машиніста насосних установок гідротехнічного цеху у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі вказано Акти про відсутність на роботі за 16.03.2022-24.03.2022.

З письмової інформації Державної прикордонної служби України № 19-15696/18/24-Вих від 05.03.2024 вбачається, що ОСОБА_3 виїхала з території України 13.02.2022 з м.Бориспіль Київської області авіарейсом Київ - Хургада, після чого в`їхала на територію України лише 13.07.2023 через пункт пропуску «Ягодин» автомобільним транспортом, 22.07.2023 виїхала у такий же спосіб через той самий пункт пропуску, в`їхала на територію України 07.10.2023 через пункт пропуску «Рава Руська» автомобільним транспортом та 16.10.2023 виїхала у такий же спосіб через пункт пропуску «Ягодин».

З наданих позивачкою копій посадкових талонів на авіарейси вбачається, що 02 березня 2022 року вона вилетіла авіарейсом з м.Хургада (Єгипет) до м.Істанбул (Турція).

З документу, поіменованому «Доказ подання заяви про тимчасовий захист для переміщених осіб», складеному Міністерством внутрішніх справ Королівства Іспанія 15.03.2022, вбачається, що ОСОБА_3 15.03.2022 подала до компетентних органів вказаної країни в м.Малага заяву про надання тимчасового захисту для переміщених з України осіб.

Свідок ОСОБА_4 , який працює на посаді начальника гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), в суді показав, що працівник цеху ОСОБА_3 по 28.02.2022 перебувала у відпустці, при чому 28.02.2022 у відпустці за власний рахунок, яка була надана за її заявою про те, що літак сполученням м.Хургада м.Київ, на який вона має авіаквиток, прилітає 27.02.2022, і їй потрібен додатковий час, щоб дістатись м.Вараш Рівненської області для виходу на роботу. Після закінчення наданої відпустки ОСОБА_3 зателефонувала до нього та повідомила, що у зв`язку з відсутністю авіасполучення з Україною через військову російську агресію, вона не має можливості своєчасно повернутись додому та стати до роботи. ОСОБА_4 запропонував їй подати заяву на відпустку, що вона і зробила, відправивши відповідну заяву йому на мобільний телефон у додатку «Вайбер». ОСОБА_4 роздрукував її заяву та передав до управління кадрів. На підставі цієї заяви ОСОБА_3 була надана відпустка, проте без збереження заробітної плати, адже її посада віднесена до оперативного персоналу, якому з початком повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну відповідно до вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») було скасовано надання відпусток. Відпустка ОСОБА_3 була надана на період до 15.03.2022. Після завершення відпустки, 16.03.2022 ОСОБА_4 у присутності працівників гідротехнічного цеху ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зв`язався з ОСОБА_3 по мобільному телефону, увімкнувши при цьому режим гучномовця, та повідомив її про те, що її відпустка наразі закінчилась, і їй необхідно прибути на роботу, а також подати документи, що підтверджують причини відсутності, або ж пояснити такі причини. ОСОБА_3 повідомила його, що найближчим часом прибувати в Україну не планує, оскільки перебуває за кордоном та оформляє тимчасовий захист. Письмових пояснень ОСОБА_3 не надала. За результатами був складений Акт про відсутність ОСОБА_3 на роботі та результати з`ясування причин такої відсутності, який в подальшому був переданий до кадрового підрозділу. Аналогічні акти складались комісією про відсутність ОСОБА_3 17.03.2022, 18.03.2022, 21.03.2022, 22.03.2022, 23.03.2022, 24.02.2022, а в один з цих днів він мав повторну телефонну розмову з ОСОБА_3 у режимі гучномовця в присутності тих самих осіб, під час якої ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_3 про складення актів про її відсутність, на що вона відповіла йому, що її відсутність не може трактуватись як прогул, оскільки вона перебуває під захистом ООН. Більше до ОСОБА_4 ОСОБА_3 у будь-який спосіб не зверталась, заяви будь-якого змісту від неї не надходили. На підставі складених актів, з 24.03.2022 ОСОБА_3 було звільнено за прогул без поважних причин.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали суду показання з приводу складення актів та змісту телефонних розмов з ОСОБА_3 , що проводились начальником цеху ОСОБА_4 у їх присутності, аналогічні за змістом показанням ОСОБА_4 .

Вищезазначені досліджені судом докази дозволяють суду вважати встановленими наступні факти, що мають значення для вирішення даного спору.

На час повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну ОСОБА_3 перебувала у відпустці, знаходилась за кордоном, попередньо забронювала квиток на літак по маршруту м.Хургада м.Київ на 27.02.2022, проте авіарейс не відбувся через відсутність з 24.02.2022 цивільного авіасполучення з Україною.

ОСОБА_3 про такі обставини та про неможливість своєчасного повернення в Україну і виходу на роботу після закінчення відпустки повідомила керівника гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), та 28.02.2022 у доступний спосіб подала адміністрації підприємства відповідача заяву про надання їй відпустки, таку її заяву було отримано, розглянуто та задоволено, і наказом № 3868-к від 04.03.2022 відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів, з 01.03.2022 по 15.03.2022 ОСОБА_3 було надано.

У період з 16.03.2022 по 24.03.2022 включно ОСОБА_3 на робоче місце не з`явилась, до роботи не стала, вказана обставина стороною позивача не оспорюється. У доступний спосіб ОСОБА_3 повідомила керівника про причину своєї відсутності на робочому місці, і такою причиною було її перебування за кордоном. При цьому неповернення до України ОСОБА_3 у позовній заяві аргументувала військовою агресією та прямо пов`язаним з нею побоюванням за своє життя і здоров`я, а також поданням документів до компетентної установи іноземної держави з метою отримання тимчасового захисту.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Пунктом 4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі, а також з`ясування поважності причини такої відсутності. При цьому законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі надається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні, незалежні від волі самого працівника обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті, тобто обставини, які повністю виключають вину працівника.

Основною підставою, на яку посилається позивач в обґрунтування незаконності свого звільнення з роботи, є поважність причин її відсутності на роботі з 16.03.2022. Так, позивач наголошує, що вона дійсно не виходила на роботу в період з 16 березня 2022 року, але її відсутність на роботі не свідчить про ухилення від виходу на роботу та про відсутність поважних причин такого невиходу.

Аналізуючи доводи позовної заяви та надаючи правову оцінку доведеності існування об`єктивних, незалежних від волі ОСОБА_3 обставин, які безумовно перешкоджали їй з`явитися на роботу і не могли бути нею усунуті, суд бере до уваги наступне.

24 лютого 2022 року почалась військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022. На цей час ОСОБА_3 перебувала у щорічній відпустці, знаходилась за кордоном на відпочинку, куди правомірно, у встановленому законом порядку відбула до початку вищезазначених подій. Суд погоджується з доводами позивачки про те, що вона була позбавлена можливості повернутись в Україну та дістатись м.Вараш Рівненської області у запланований термін (до 01.03.2022) через скасування відповідного авіарейсу та відсутність цивільного авіаційного транспортного сполучення будь-яких країн з Україною, що триває дотепер. Разом з тим, поважність причин її відсутності на роботі у період з 01.03.2022 по 15.03.2022 включно виходить за межі предмета розгляду даної цивільної справи, оскільки цей період її відсутності не став підставою для видання оскаржуваного наказу про звільнення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Водночас, слід зазначити, що ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») як підприємство Міненерго, що здійснює виробництво електричної енергії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1109 від 09.10.2020 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури», віднесене до об`єктів критичної інфраструктури. Відповідно критеріїв, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 03.11.2010 «Про визначення критеріїв віднесення об`єктів державної власності до таких, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», підприємство відповідача віднесено до таких об`єктів. Таким чином, діяльність відповідача пов`язана з виконанням критично важливих функцій, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, зокрема в галузі енергозабезпечення країни.

При цьому посада, яку обіймала ОСОБА_3 у ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» - машиніст насосних установок гідротехнічного цеху, відноситься до посад оперативного персоналу. Відповідно до Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» № 11 від 24.02.2022, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування ВП «Рівненська АЕС» було призупинено дію графіків відпусток персоналу підприємства, оформлення та надання відпусток керівникам усіх ланок управління, оперативному персоналу, персоналу аварійних груп та бригад, відкликано з відпусток керівників усіх ланок управління, оперативний персонал, персонал аварійних груп та бригад, ухвалено надавати в подальшому будь-які відпустки виключно з дозволу керівника підрозділу та за погодженням з керівником функціонального напряму.

Зі змісту позовної заяви та доданих документів слідує, що ОСОБА_3 02.03.2022 з м.Хургада (Єгипет) прибула до м.Стамбул (Турція), в подальшому дісталась Норвегії, після чого прибула до Королівства Іспанії, де 15.03.2022 подала заяву про надання їй тимчасового захисту. Зі змісту позовної заяви, пояснень представника позивачки в судовому засіданні судом встановлено і представником відповідача не оспорюється, що такий захист в Королівстві Іспанія ОСОБА_3 був наданий та на момент розгляду справи його термін триває.

Про факт свого перебування за кордоном на момент повномасштабного вторгнення в Україну та неможливість своєчасного повернення ОСОБА_3 повідомила відповідача, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_4 . Разом з тим, наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») №3868-к від 04.03.2022 ОСОБА_3 було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів, з 01.03.2022 по 15.03.2022. Таким чином, роботодавець, розглянувши заяву ОСОБА_3 , встановивши об`єктивну неможливість її повернення на роботу у строк до 01.03.2022, визнав такі причини поважними та надав їй відпустку тривалістю, достатньою для того, щоб повернутись в Україну та стати до роботи як працівник оперативного персоналу підприємства критичної інфраструктури, що має стратегічне значення.

Проте зі змісту Актів № 172-237-А-ГТЦ від 16.03.2022 та № 172-241-А-ГТЦ від 21.03.2022 комісії уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), а також показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що в телефонній розмові (в режимі гучномовця) ОСОБА_3 надала пояснення ОСОБА_4 , що на час розмов (16.03.2022 та 21.03.2022) вона перебуває на території Іспанії та найближчим часом повертатись в Україну та на роботу не планує через небезпеку для життя у зв`язку з військовою агресією російської федерації.

В свою чергу, ч.1 ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24.03.2022, передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Відповідно до ч.2 ст.12 вказаного Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Таким чином, законодавець визначив, що конституційні права і свободи працівників, залучених до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, обмежені більше від інших працівників.

Позиція позивача щодо того, що військова агресія та подання документів до компетентної установи іноземної держави з метою отримання тимчасового захисту є поважною причиною неявки на роботу на підприємство критичної інфраструктури, що має стратегічне значення для економіки країни, на посаду, віднесену до оперативного персоналу, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. А згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», працівник, якого залучено до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури, не може розірвати трудовий договір за власною ініціативою навіть у зв`язку з веденням бойових дій у районі, в якому розташоване підприємство, установа, організація, та існує загроза для життя і здоров`я працівника.

При цьому слід зазначити, що як станом на 24.02.2022, 16.03.2022, так і у будь-який час після цього, бойові дії у Рівненській області взагалі та Вараському районі Рівненської області зокрема не велись, до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, можливе ведення бойових дій або тимчасово окупованих територій російською федерацією, Вараський район Рівненської області не включався. ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» працювало у штатному режимі, проте в умовах надмірного навантаження, у першу чергу, на оперативний персонал, окремі працівники якого цілодобово перебували на роботі.

Введення на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану, яким позивачка обґрунтовує підстави для перебування в Королівстві Іспанія, враховуючи її місце реєстрації та місцезнаходження роботодавця, які знаходяться на значній відстані від усіх зон проведення бойових дій, не може бути визнано судом об`єктивною обставиною, яка безумовно перешкоджала ОСОБА_3 з`явитися на роботу і не могла бути нею усунута.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (ст.2 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до п.5 ст.4 вказаного Закону, одним з видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 цього Закону. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік (ст.84 КЗпП України, ст.26 Закону України «Про відпустки»).

В свою чергу, у ч.4 ст.12 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що в період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п.4 ч.1 ст.9 Закону України "Про відпустки".

Разом з тим, як встановлено судом, документи у підтвердження отримання тимчасового захисту за кордоном ОСОБА_3 . адміністрації підприємства відповідача не надавала, після 16 березня 2022 року із заявами про надання їй у відповідності до вищевказаної норми відпустки без збереження заробітної плати не зверталась, тобто не скористалась передбаченим ч.4 ст.12 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» правом врегулювати трудові відносини шляхом отримання такої відпустки.

Крім того, на ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філію «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») поширюються положення ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).

Як встановлено судом, з 16.03.2022 по 24.03.2022 включно позивачка була відсутня на робочому місті і не виконувала свої посадові обов`язки. При цьому відповідачем належним чином здійснювався облік робочого часу позивачки, що підтверджується належним чином оформленим та затвердженим Табелем обліку використання робочого часу за березень 2022 року.

ОСОБА_3 , перебуваючи у період після 24.02.2022 у відпустці без збереження заробітної плати достатньою тривалістю, скориставшись транспортом, у тому числі послугами авіакомпаній, та відвідавши за період до 15.03.2022 кілька країн, не надала суду достатніх та переконливих доказів та не навела суду причин неможливості у цей період повернутись до м.Вараш Рівненської області та приступити до продовження виконання своїх трудових обов`язків. При цьому її подальша поведінка, зокрема, перше повернення в Україну лише 13.07.2023, вказує на відсутність у неї станом на 15.03.2022 намірів повернутись в Україну та стати до роботи.

Відтак, суд переконався, що ОСОБА_3 була відсутня на роботі 16.03.2022, 17.03.2022, 18.03.2022, 21.03.2022, 22.03.2022, 23.03.2022, 24.02.2022 без поважних причин, а тому погоджується з наданою роботодавцем кваліфікацією її неявкам у ці дні як прогул без поважних причин.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо її умови його не влаштовують. Разом з тим, законодавством України не встановлено обов`язку роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає чи які відповідають його морально-етичним, особистим чи іншим переконанням. На переконання суду, звільнення ОСОБА_3 з роботи за прогул без поважних причин є встановленим законодавством наслідком її свідомого рішення тимчасово залишитись за межами України на час дії воєнного стану.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, інші необхідні дані.

Зміст вказаної норми свідчить про те, що підставою для прийняття рішення про призупинення дії трудового договору є одночасна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Це випадки, коли роботодавець не може забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій, або їх функціонування з інших об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, як і переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці. Положення ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підлягають застосуванню у разі, коли через об`єктивну поважну причину, якою є військова агресія проти України, сторони трудового договору позбавлені можливості виконувати взаємні зобов`язання (роботодавець щодо забезпечення працівника роботою, а працівник - щодо її виконання).

Натомість ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» після 24.02.2022 свою виробничу діяльність не зменшувала та не припиняла, працівники були забезпечені роботою та у встановленому порядку виконували свої трудові обов`язки. Доказів неможливості виконання ОСОБА_3 роботи за посадою після 24.02.2022 суду також не надано. При цьому положення ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачають обов`язку роботодавця за певних умов призупинити трудові відносини, а вказують на наявність такої можливості врегулювання обома заінтересованими сторонами правовідносин за взаємною згодою. Відтак, встановлена вказаною нормою можливість призупинення трудових відносин з працівником не свідчить про протиправність дій відповідача, який врегулював ці відносини з ОСОБА_3 у спосіб, встановлений ст.40 КЗпП України.

Аналізуючи аргументи позивачки про порушення процедури звільнення її з посади через неотримання від неї письмових пояснень та без врахування її тривалої бездоганної праці на підприємстві, суд бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Судом встановлено, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, причини відсутності ОСОБА_3 на роботі у період з 16.03.2022 по 24.03.2022 роботодавцем були з`ясовані, що підтверджується Актами № 172-237-А-ГТЦ від 16.03.2022 та № 172-241-А-ГТЦ від 21.03.2022 комісії уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), а також показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . З вищезазначених Актів вбачається також, що від надання письмових пояснень ОСОБА_3 відмовилась.

Разом з тим, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 23.08.2023 у справі № 750/2698/22 та від 29.06.2022 у справі № 569/22159/19, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відтак, відсутність письмових пояснень ОСОБА_3 про причини неявки на роботу у період з 16.03.2022 по 24.03.2022, за встановленої судом відсутності поважних причин її неявки у цей період, не може бути підставою для визнання незаконним її звільнення з посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Суду не надано доказів істотного порушення відповідачем вимог ст.149 КЗпП України щодо процедури накладення дисциплінарного стягнення чи неврахування встановлених законом критеріїв при обранні виду стягнення. Сам по собі факт застосування до ОСОБА_3 суворішого дисциплінарного стягнення не свідчить про невравхування роботодавцем її попередньої роботи, додержання нею трудової дисципліни, її стажу.

У постанові від 31.01.2024 у справі № 600/4386/22-а Верховний Суд зазначив, що згідно з усталеною практикою, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення. Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень (постанови Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 806/647/15, від 21.01.2021 у справі №826/4681/18, від 28.10.2021 у справі № 520/1578/2020, від 09.02.2022 у справі № 160/12290/20, від 23.11.2023 у справі № 420/14443/22).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати порушеним порядок застосування до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, оскільки у період з 16.03.2022 по 24.03.2022 вона, обіймаючи посаду оперативного персоналу на підприємстві критичної інфраструктури, що має стратегічне значення для економіки країни, допустила неявку на роботу, в подальшому пояснила причини своєї відсутності, які обґрунтовано визнані неповажними, допущене нею порушення роботодавцем належним чином задокументоване, виданий ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом») наказ №583-ос від 25.03.2022 про звільнення ОСОБА_3 з 24.03.2022 з посади машиніста насосних установок гідротехнічного цеху у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, відповідає вимогам законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування вищезазначеного оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_3 з посади. Враховуючи ту обставину, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, позовні вимоги про поновлення ОСОБА_3 на посаді та про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Разом з тим, представник відповідача у відзиві на позов та поясненнях в судовому засіданні вважав пропущеним ОСОБА_3 встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на посаді, оскільки після звільнення з ОСОБА_3 був проведений повний розрахунок, 01.04.2022 на її адресу був направлений лист з копією наказу про звільнення, 13.10.2023 вона звернулась до відділу кадрового забезпечення та обліку управління кадрів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом»), була ознайомлена зі змістом наказу про звільнення, проте трудову книжку не забрала і відмовилась ставити підпис про ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки не погодилась з причиною звільнення. Відтак, звернення позивачки до суду 05.01.2024 мало місце за межами встановленого законом строку. Аналізуючи наведені у відзиві обґрунтування, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Як вбачається зі змісту супровідного листа № 4537/051 від 01.04.2022, копія наказу про звільнення ОСОБА_3 була їй направлена 01 квітня 2022 року. Доказів одержання позивачкою вказаного листа відповідачем суду не надано, а у цей період, як встановлено судом ОСОБА_3 в Україні була відсутня. Тому у суду відсутні підстави вважати доведеним одержання нею вказаного листа та копії наказу про звільнення.

Як вбачається з Акту № 051-21-А-УК від 13.10.2023, складеного уповноваженими особами управління кадрів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , 13.10.2022 колишня працівниця ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» ОСОБА_3 прийшла в управління кадрів, так як при звільненні вона не забрала свою трудову книжку та не ознайомилась з наказом про звільнення, копію якого їй було направлено листом. Начальником відділу ОСОБА_8 ОСОБА_3 було запропоновано забрати свою трудову книжку та поставити підпис в наказі про звільнення. ОСОБА_3 отримувати трудову книжку та ставити підпис в наказі про звільнення категорично відмовилася, так як вона не згідна з причиною звільнення. Обставини, наведені у вказаному Акті, підтвердила допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 .

Проте, закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду за вирішенням спору у справах про звільнення з днем вручення копії відповідного наказу, а не ознайомлення з його змістом. Доказів вручення ОСОБА_3 копії наказу про звільнення, чи її відмови від його отримання суду не надано, такі обставини дослідженим судом вищезазначеним Актом не описано.

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача, наведені у заявах по суті справи, про пропуск позивачкою встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду з позовом за вирішенням спору у справі про звільнення.

Відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 352-354 ЦПК України, ст.ст.40, 147, 149, 233 КЗпП України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція», , місцезнаходження: м.Вараш Рівненської області.

Повне судове рішення складене 15 травня 2024 року.

Головуючий суддя Т.Ю.Демчина