ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9002/24 Справа № 214/6591/23 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 214/6591/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Сіденко С.І. у м. Кривому розі Дніпропетровської області,та повне судове рішення складено 08 липня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 17 жовтня 2015 року по 21 жовтня 2020 року. Під час перебування у шлюбі, 13 вересня 2018 року, за спільні кошти подружжя відповідачем ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску (кузов НОМЕР_1 ).

У вересні 2020 року позивачу стало відомо, що 17 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , дізнавшись про намір позивача звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, без згоди позивача, продав придбаний у шлюбі автомобіль своїй матері ОСОБА_3 , а отримані від неї кошти привласнив собі.

Відповідач ОСОБА_2 , стверджуючи, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю, відмовляється сплатити позивачу 1/2 частину вартості автомобіля. Ринкова власність автомобіля, на момент його продажу відповідачем своїй матері, склала 218 917,86 грн, відповідно на момент його відчуження, вартість належної позивачу 1/2 частини склала 109 458,93 грн.

У позовній заяві позивач також посилається на те, що в період з липня 2020 року, внаслідок здійсненого без її згоди продажу, автомобіль знаходився у володінні та користуванні третіх осіб, як наслідок, позивач була позбавлена можливості ним володіти та користуватися, вартість належної їй 1/2 частини автомобіля має бути визначена з урахуванням офіційного індексу інфляції за період з листопада 2020 року по липень 2023 року. З урахуванням індексу інфляції, вартість належної позивачу 1/2 частини автомобіля складає 161 889,75 грн.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати автомобіль марки MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , спільною сумісною вартістю подружжя, тобто - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача вартість, з урахуванням офіційного індексу інфляції, 1/2 його частини, в розмірі 161 889,75 грн; стягнути з відповідача на користь позивача, витрати, пов`язані з проведенням експертного авто - товарознавчого дослідження автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов НОМЕР_1 , у розмірі 1 000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги позивачу у розмірі 20 000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 618,91 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2009 року випуску, кузов НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку транспортного засобу та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки рухомого майна у сумі 109 458,93 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 101,38 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, із закриттям провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, що дана справа не могла бути розглянута в спрощеному провадженні, судом першої інстанції було допущено порушення строків розгляду даної справи, а головуючий у справі № 214/7251/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, задовольнивши самовідвід, мав би заявити собі самовідвід і у даній справі.

Також апелянт вказує на те, що вимога позивачки про припинення її права власності на 1/2 частку спірного автомобіля є нікчемною, оскільки за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного автомобіля не зареєстровано.

Крім того апелянт наполягає на тому, що спірний автомобіль було відчужено 17 липня 2020 року, в той час як шлюб між сторонами розірвано 21 жовтня 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку з необхідністю його участі у зйомках новорічного мюзиклу та неможливістю участі в судовому засіданні його представника ОСОБА_4 через погане самопочуття, яка не підлягає задоволенню, оскільки (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) відсутність в судовому засіданні апелянта не перешкоджає розглядові справи з урахуванням повторності подання відповідачем заяви про перенесення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голівера П.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року (а.с.9).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2020 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 23 листопада 2020 року.

З вказаного рішення суду від 21 жовтня 2020 року про розірвання шлюбу вбачається, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги в тому числі тим, що у зв`язку із погіршенням взаємовідносин та непорозумінням один одного, починаючи з березня 2020 року вони припинили подружнє життя і з того часу, як чоловік та жінка не мешкають. Відповідачем ОСОБА_2 у справі про розірвання шлюбу, подано заяву про визнання позову (а.с.10).

Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, 13 вересня 2018 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 1248 проведено реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 11).

З листа Територіального сервісного центру МВС № 1243 від 28 листопада 2020 року також вбачається, що 17 липня 2020 року автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_1 , за договором купівлі-продажу № 7664/20/005094 від 17 липня 2020 року, зареєстрований за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 214/20 від 12 жовтня 2020 року по визначенню ринкової вартості, який міститься у матеріалах справи, середня ринкова вартість автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , станом на 02 жовтня 2020 року, складає 218 919,86 грн (а. с. 19 - 22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, позивач посилалась на те, що спірний автомобіль було куплено подружжям за спільні кошти та зареєстровано на відповідача. Однак, оскільки спірний автомобіль ним він був проданий після припинення між сторонами шлюбних відносин, та без її згоди, позивач вважає свої права порушеними, а відтак, просить визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю сторін у справі, стягнути компенсацію за спірний автомобіль в розмірі однієї другої частини вартості автомобіля та припинити її право власності на 1/2 частку транспортного засобу.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін у справі, стягнення компенсації за спірний автомобіль в розмірі однієї другої частини вартості автомобіля та припинення права власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за спірний автомобіль в розмірі однієї другої частини вартості автомобіля, однак, вважає зайвим в даному випадку визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін у справі та припинення права власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2, 3 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 4 статті 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно з ч. 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) вказано, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 вказано, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Враховуючи наявні матеріали справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що придбаний сторонами марки MITSUBISHI LANCER, кузов НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України. Дану обставину сторони не заперечили і цілком з нею погоджуються.

Суд врахував, що автомобіль було відчужено відповідачем ОСОБА_2 на користь третьої особи без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, оскільки на момент вчинення даного правочину, між сторонами шлюбні відносини були припинені.

Дану обставину відповідачем ОСОБА_2 спростовано не було, відтак, вона є доведеною.

Тому, із врахуванням вище встановлених обставин, враховуючи те, що відчуження рухомого майна, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивача як співвласника такого майна, районний суд дійшов правильного висновку про порушення прав позивача, які, з урахуванням добросовісності набувача такого майна (контрагента за договором купівлі-продажу), підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості його частки в праві спільної сумісної власності.

При цьому, вимоги позивача про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін у справі та припинення права власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу колегія суддів вважає зайвими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спірною сумісною власністю подружжя та право власності позивача на 1/2 частку спірного автомобіля припинилося автоматично внаслідок продажу автомобілю іншій особі. Отже, задоволення цих вимог є неможливим та не призведе до захисту будь-яких прав позивача, тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вимога позивачки про припинення її права власності на 1/2 частку спірного автомобіля є нікчемною, оскільки за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного автомобіля не зареєстровано, заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема про те, що дана справа не могла бути розглянута в спрощеному провадженні, судом першої інстанції було допущено порушення строків розгляду даної справи, а головуючий у справі № 214/7251/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, задовольнивши самовідвід, мав би заявити собі самовідвід і у даній справі, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в розумінні ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи.

Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірний автомобіль було відчужено 17 липня 2020 року, в той час як шлюб між сторонами розірвано 21 жовтня 2020 року, оскільки шлюб між сторонами розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2020 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 23 листопада 2020 року (а. с. 10)

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2020 року про розірвання шлюбу вбачається, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги в тому числі тим, що у зв`язку із погіршенням взаємовідносин та непорозумінням один одного, починаючи з березня 2020 року вони припинили подружнє життя і з того часу як чоловік та жінка не мешкають. Відповідачем ОСОБА_2 у справі про розірвання шлюбу подано заяву про визнання позову.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року та фактично з припинили шлюбні стосунки з березня 2020 року.

Факт припинення шлюбних відносин з березня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 визнано та не оспорено у рамках справи про розірвання шлюбу.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд помилково дійшов висновку про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін у справі та припинення права власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу, рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання транспортного засобу марки Mitsubishi Lancer 2009 року випуску, кузов НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку транспортного засобу, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: