РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 562/808/24

Провадження № 22-ц/4815/1142/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В.,Ковальчук Н.М..

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 липня 2024 року, ухвалене в складі судді Шуляк А.С., дата складання повного тексту судового рішення 16 липня 2024 року, у справі № 562/808/24

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувсь з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на іншого з подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував із відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2011, який між ними розірвано 30.06.2021 року. Зазначив, що 16.08.2019 року йому встановлена інвалідність третьої групи та є непрацездатною особою. Інвалідність встановлена до 01 січня 2025 року.

Посилався на те, що відповідачка матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість та на неї покладено законом обов`язок по його утриманню у зв`язку з непрацездатністю.

Враховуючи те, що він є непрацездатним, перебуває у скрутному матеріальному становищі, ніякої допомоги та матеріальної підтримки від колишньої дружини у добровільному порядку не отримує, просив суд стягнути на його користь аліментів на його утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача з моменту звернення до суду, безстроково.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на іншого з подружжя відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач хоча і являється інвалідом ІІІ групи, загальне захворювання, отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує визначений законодавством прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність та не позбавлений можливості працевлаштуватися, отримати постійне джерело прибутку. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному об`ємі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував матеріальне становище відповідача, яка має можливість сплачувати аліменти на його утримання щомісячно.

Судом не враховано що прожитковий мінімум не враховує його витрати на лікування, а також те що з він не може стати на облік до Центру зайнятості оскільки його трудовий контракт лише призупинено. Крім того характер захворювання не дає йому можливості самостійно знайти роботу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано з 27.12.2011 по 30.06.2021 року.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю на території Республіки Польща та перебуває на її утриманні.

Судовим наказом Здолбунівського районного суду від 14.05.2020 року ОСОБА_1 сплачує аліменти в розмірі 1/4 частину від свого доходу на користь відповідачки на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Згідно виписки від 27.08.2018 року з акта МСЕК №074493 та довідки до акта огляду МСЕК від 13.12.2023 року №683507 ОСОБА_1 має третю групу інвалідності.

Інвалідність встановлена до 01 січня 2025 року.(а.с.11)

Відповідно до довідки ГУ ПФУ від 05.03.2024 року №644 ОСОБА_1 , перебуває на обліку в головному управлінні ПФУ у Вінницькій області з 01.09.2020 року та отримує пенсію по інвалідності 3 групи, загальне захворювання.

Згідно довідки № 01/08/22-1 від 01 серпня 2022 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна Торгова Група "Софія", ОСОБА_1 працює на посаді продавця-консультанта. З 24 лютого 2022 року дію трудового договору з позивачем призупинено до закінчення воєнного стану в Україні.

За положеннями частин другої-четвертої статі 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/16628/15-ц (провадження № 61-26753св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18 (провадження № 61-15147св19), від 27 грудня 2018 року у справі № 165/1728/17 (провадження № 61-3163св18).

У відповідності до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено на 2024 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2024 року - 2361,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності та щоквартальну муніципальну допомогу до пенсійних виплат в загальному розмірі 2679, 14 грн. на місяць.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, правильно виходив із того, що його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини 4 статті 75 СК України.

Оскільки така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів на колишнього чоловіка.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/16628/15-ц (провадження № 61-26753св18).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Однак, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_2 має змогу надавати матеріальну допомогу колишньому чоловікові. Таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18 (провадження № 61-15147св19).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залищити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 липня 2024 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.