Справа № 352/1140/24
Провадження № 2/352/424/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Радишевської З. М.,

розглянувши у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 вартістю 112000 грн з підстав належності (однієї четвертої) частини в порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_4 та (трьох четвертих) частин у порядку спадкування за законом після померлого батька ОСОБА_5 .

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що народилася та постійно проживає в будинковолодінні АДРЕСА_1 . Будинковолодіння побудоване її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час шлюбу в 1987 р. Будинковолодіння складається з житлового будинку А загальною площею 63,5 кв.м житловою площею 51,8 кв.м, літньої кухні Б, стайні В, сараю Г, стодоли Д, воріт N1, хвіртки N2, огорожі N3, N4, N 5, колодязя N6. Як вбачається з висновку про вартість об`єкта оцінки, вартість будинковолодіння станом на березень 2024 р. становить 112000 грн. Будинковолодіння належало батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, однак свідоцтво про право власності відсутнє, право власності на будинковолодіння не було зареєстроване. Після смерті матері ОСОБА_4 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належну їй (одну другу) частину будинковолодіння, яку прийняли спадкоємці за законом першої черги чоловік ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1 у порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Тобто, батько став фактичним власником (трьох четвертих) частин будинковолодіння, а вона власником (однієї четвертої) частини. Однак, вони не оформили своїх спадкових прав у нотаріальному порядку. Після смерті батька ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина на належні йому (три четверті) частини будинковолодіння, яку вона прийняла як єдиний спадкоємець за законом першої черги в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємці за законом четвертої черги її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщину не прийняли і на неї не претендують. Ще один спадкоємець четвертої черги, яким був її чоловік ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . З огляду на відсутність правовстановлюючого документа на спадкове будинковолодіння, нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому вона змушена звернутись до суду з цим позовом для захисту своїх прав на спадкове майно.

Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, у поданій до суду заяві просила справу розглянути без її участі, позов підтримала і просила його задоволити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, у поданих до суду заявах позов визнали, щодо його задоволення не заперечували, просили справу розглянути без їх участі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Установлено, що батьки позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час шлюбу в 1987 р. побудували будинковолодіння АДРЕСА_1 . Будинковолодіння складається з житлового будинку А загальною площею 63,5 кв.м житловою площею 51,8 кв.м, літньої кухні Б, стайні В, сараю Г, стодоли Д, воріт N1, хвіртки N2, огорожі N3, N4, N 5, колодязя N6.

Вартість будинковолодіння станом на березень 2024 р. становить 112000 грн.

Будинковолодіння належало батькам позивачки на праві спільної сумісної власності подружжя, однак свідоцтво про право власності відсутнє, право власності на будинковолодіння не було зареєстроване.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналогічна норма містилася у ст. 16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності.

Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966, реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, батьки позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вважалися співвласниками на праві спільної сумісної власності вказаного нерухомого майна, і це право презюмується.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну їй (одну другу) частину будинковолодіння, яку прийняли спадкоємці за законом першої черги чоловік ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1 у порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Тобто, батько позивачки став фактичним власником (трьох четвертих) частин будинковолодіння, а вона власником (однієї четвертої) частини. Однак, вони не оформили своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належні йому (три четверті) частини будинковолодіння, яку прийняла позивачка як єдиний спадкоємець за законом першої черги в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом четвертої черги діти позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщину не прийняли і на неї не претендують.

Указані обставини, які відповідачами не заперечувались, підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

З огляду на те, що відсутність правоустановлюючого документа на спадкове будинковолодіння позбавляє позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку, суд визнає за нею право власності на будинковолодіння з підстав належності частини у порядку спадкування за законом після померлої матері та у порядку спадкування за законом після померлого батька.

На підставі наведеного, відповідно до до ст. 58 Конституції України, ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст. 5, 1261, 1268 ЦК України, керуючись ст. 200, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 вартістю 112000 грн з підстав належності (однієї четвертої) частини в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_4 та (трьох четвертих) частин у порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 20.05.2024.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ