ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9430/24 Справа № 179/1235/23 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову посилався на те, що його дочка ОСОБА_3 з 04 червня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09 лютого 2010 року шлюб між ними був розірваний, та донька залишилася проживати з матір`ю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Після цього онука ОСОБА_4 стала проживала разом з ним і бабусею в м.Лимані Донецької області. З 09 листопада 2022 року вони мешкають як ВПО за адресою: АДРЕСА_1 . 27 квітня 2023 року в присутності представника сектору-служби у справах дітей Магдалинівської селищної ради Кривінською Тамілою були надані письмові пояснення, що з біологічним батьком вона не спілкується з 2018 року, останній її матеріально не підтримує. З 2018 року її виховує та утримує дідусь. Відповідач на вимогу служби у справах дітей Лиманської міської ради оформив допомогу по втраті годувальника на дитину ОСОБА_5 , але кошти використовує на власні потреби не за цільовим призначенням. В 2021 році на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Лиманської сільської ради неодноразово розглядалося питання про виконання постанови Донецького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року по справі № 236/184/19 щодо виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків. Служба у справах дітей звернулася до правоохоронних органів щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за невиконання ним батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_5 . Відповідач ухиляється від виховання свої доньки, не проявляє батьківської турботи, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дитиною, не виявляє до неї інтересу, не створює умов для її життя, тому просив суд ухвалити рішення яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не взяв до уваги, що вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків та немає інтересу до своєї доньки.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилася дочка ОСОБА_4 .

В 2008 році з ОСОБА_2 були стягнуті на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки.

09 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був розірваний.

Після розірвання шлюбу між батьками малолітня ОСОБА_4 залишалася проживати разом із матір?ю.

12 серпня 2010 року ОСОБА_3 уклала новий шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Після її смерті між сторонами (дідом та батьком) виник спір щодо виховання та місця проживання дитини.

15 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначення опікуна та стягнення аліментів (справа № 236/184/19).

В липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до цього ж суду з позовом про відібрання малолітньої дитини у ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини з батьком (справа № 236/2882/19).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманського міської ради Донецької області, про відібрання малолітньої дитини та визначення місця проживання дитини з батьком було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, суд виходив із того, що допитана в судовому засіданні ОСОБА_9 висловила бажання проживати з дідусем і бабусею, в сім?ї яких вона тривалий час проживає, та де створені належні умови для її виховання, навчання та гармонійного розвитку.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лиманського міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів було також відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року змінено, а саме, доповнено резолютивну частину рішення наступним змістом: «Попередити Кривінського ОСОБА_10 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки ОСОБА_5 . Покласти на орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_5 ». При цьому, відмовляючи у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , суд виходив із недоведеності умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, зокрема того, що відповідач позбавлений можливості бачитися з дитиною, приймати участь у її вихованні, оскільки є перепони зі сторони позивача.

Також судом установлено, що після смерті матері в грудні 2018 року ОСОБА_5 проживала з дідом та бабою (зі сторони матері) в м. Лимані Донецької області, а з листопада 2022 року як внутрішньо переміщені особи вони мешкають у смт Магдалинівка Дніпропетровської області.

17 травня 2023 року виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за зверненням позивача був затверджений висновок органу опіки та піклування Магдалинівської селищної ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звернувшись у липні 2023 року повторно з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні даного позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент розірвання шлюбу між батьками в 2010 році дитині ОСОБА_11 було два роки. Її мати того ж року уклала новий шлюб. Весь час до грудня 2018 року дитина проживала разом із матір`ю. З батьком спілкувалася рідко. Через вказані обставини дитина не має з батьком психологічного зв`язку. Навпаки, мешкаючи в родині матері, дитина має більшу прихильність до батьків матері - діда та баби, з якими виявила категоричне бажання проживати після смерті матері. Так, одразу після смерті матері дитини, в грудні 2018 року між сторонами (дідом і батьком) виник спір щодо участі відповідача у вихованні дитини та місця проживання дитини. Позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки вона залишилася без матері. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з батьком не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому, оскільки ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків чи неможливість їх здійснення не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Статтею 164 СК України визначено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки у випадках: якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15,16 постанови „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним

(параграф 100).

Відповідно до статті 14 Закону Украі?ни «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Наведене дає підстави для висновку, що з досягненням відповідного віку, який дає можливість дитині висловити свою думку, у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у вирішенні питання про позбавлення її біологічного батька батьківських прав щодо неї, а тому реалізація права дитини бути заслуханою не повинна залежати від наявності клопотання сторін.

Закріплення цього права наголошує, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Практична реалізація цього права означає, що судом при ухваленні рішення щодо дитини ретельно досліджується різноманітні чинники, які разом з думкою дитини щодо предмета спору дозволяють ухвалити рішення в конкретній сімейній ситуації з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Про це свідчить стала судова практика. Зокрема, висновки Верховного Суду у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21 (провадження № 61-5643св23), від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22 (провадження № 61-4664св24).

Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав одного із батьків та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, перед прийняттям рішення суд надає можливість дитині висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя.

Судом першої інстанції заслухана думка Кривінської Таміли, яка вказала про те, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав.

Колегія суддів наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Втім у даному конкретному випадку колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приділяє увагу та не спілкується з донькою, втратив до неї інтерес.

Однак, наведені позивачем докази на обґрунтування його доводів, викладених в позовній заяві, спростовуються матеріалами справи, які підтверджують факт того, що після смерті матері ОСОБА_8 , між позивачем та відповідачем розпочалися судові спори.

Колегія суддів наголошує на тому, що проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю (у даному випадку, проживання після розірвання шлюбу між батьками разом з матір`ю у новій родині, а після смерті матері з дідусем, який є позивачем), відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести.

Також колегія суддів зауважує, що ОСОБА_4 разом із позивачем, як внутрішньо переміщена особа, проживає у смт. Магдалинівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Відповідач зареєстрований у м.Лиман, Краматорського району, Донецької області, у зв`язку з чим неможливо констатувати факт того, що він має безперешкодну можливість бачитися з донькою, втім виважено та свідомо цього не робить.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко