Справа № 461/2686/23 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1867/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Гай О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Мироненко Л.Д. від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - задоволено повністю.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 357.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить надати сторонам строк для примирення терміномна 6 місяців.Рішення Галицького районного суду міста Львова від 31.05.2023 року скасувати, та передати справу на новий розгляд.

Вважає, що розриваючи шлюб між нею та позивачем, суд невірно встановив, що спільне життя позивача з відповідачем не склалось, внаслідок чого шлюбні відносини між ними фактично припинилися, подальше спільне життя, збереження сім`ї та шлюбу між ними неможливе, оскільки на момент реєстрації шлюбу та до досить недавнього часу вони підтримували подружні стосунки, а у моменти їх погіршення намагалися знайти вихід із ситуації та зберегти їхню сім`ю. Зокрема, позивач не зазначив, з якого саме періоду фактично припинилися шлюбні відносини. Твердженням суду про те, що сторони вже понад рік не проживають разом не відповідає дійсності, оскільки 16.08.2022 року вони з чоловіком виїхали у США. До того, весь час проживали в Україні. Прибувши до США ми поселилися разом із родиною чоловіка, оскільки можливості проживати окремо не було. Вона намагалася працевлаштуватися, проте так і не встигла пройти усі процедури оформлення. Тому займалася господарством по дому, доглядала батька чоловіка, який на інвалідному візку і не може самостійно переміщатися. З часом на чоловіка відбувався вплив його родичів і у них виникло бажання їх розлучити. Хоча сам чоловік про намір розірвати шлюб її жодного разу так і не повідомляв. В результаті, саме родичі вирішили зробити перерву в їхніх стосунках та розлучити, відправивши її 01.01.2023 року на Україну. Таким чином, твердження, що вони вже понад рік фактично припинили відносини, є хибним. Зазначає, що вона зацікавлена у збереженні сім`ї. Вважає, що немає підстав для розірвання шлюбу.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

11 березня 2024 року ОСОБА_1 направила до суду клопотання про відкладення судового розгляду даної справи, призначеного на 12.03.2024 року, посилаючись на наявність хвороби, яка перешкоджає прибуттю у судове засідання. Клопотання, колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надано жодного належно завіреного підтверджуючого документу про наявність хвороби, яка б перешкоджала з`явитися останній у судове засідання саме 12.03.2024 року, а подана не завірена копія «Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого» не містить дати її видачі, установи, якою така видана, а крім цього така виписка, навіть за умови її належності не свідчить про наявність захворювання у відповідачки, яке унеможливлює її явку у судове засідання (наявність у позивачки саме лікарняного).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 56, 129 Конституції України , 12, 13,76, 77, 223, 258, 263-265, 280, 282 ЦПК України, 24,56, 112,114 СК України задовольняючи позов виходив з того, що 17.09.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 357. Суд виходив з того, що спільне життя позивача з відповідачем не склалось, внаслідок чого шлюбні відносини між ними фактично припинилися, подальше спільне життя, збереження сім`ї та шлюбу між ними неможливе. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження формального шлюбу, у зв`язку з чим доцільним є такий розірвати, а позов задовольнити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у якому просив:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 357.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликався на те, що 17 вересня 2021 року він уклав шлюб з відповідачкою. Від вказаного шлюбу спільних дітей у подружжя не народилось. Позивач вказує, що шлюбні відносини між ним та відповідачкою фактично припинені, збереження шлюбу неможливо, а будь-які заходи спрямовані на відновлення шлюбу є марними і не приведуть до збереження сім`ї. Сімейне життя подружжя погіршилось через постійні суперечки, відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. ОСОБА_2 вказує, що його рішення про розірвання шлюбу є обдуманим та остаточним. У зв`язку з вищенаведеним, просить розірвати вказаний шлюб.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 17.09.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 357.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказував на те, що сімейне життя подружжя погіршилось через постійні суперечки, відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Вказував, що вже понад рік сторони фактично припинили відносини між собою, як подружжя, спільно не проживають та спільного господарства не ведуть. Позивач, також, вважає, що сім`я розпалась остаточно, а будь-які заходи на відновлення їхнього шлюбу є марними і не приведуть до збереження сім`ї, оскільки його наміри є обдуманими і остаточними.

Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що позовна заява була подана ще в квітні 2023 року, однак враховуючи тривалий час розгляду в судах обох інстанцій, примирення між сторонами не відбулось, а тому надання сторонам строку на примирення є недоцільним.

Апеляційний суд вважає, що незгода відповідачки на розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови в позові, оскільки це буде суперечити правам та інтересам позивача, які гарантовані законом та, про норми якими такі гарантовані, йшлося вище.

Суд також враховує, що відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається.

Так, з моменту звернення позивача з даним позовом до моменту постановлення даного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. Позивач настоює на розірванні шлюбу.

Колегія суддів вважала за неможливе надання строку сторонам на примирення, оскільки вказане суперечитиме інтересам позивача, про що йшлося. Так, як ствердив позивач, сторони з часу подання позову не примирилися. Також, позивач наполягає на розірванні шлюбу та вважає, що надання строку на примирення є недоречним та будь-якого результату не надасть.

Колегія суддів вважає, що сім`я сторін фактично розпалась, сторони спільно не живуть, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, наміру відновлення подружніх стосунків у позивача немає.

Зважаючи на вказане, причинами розпаду сім`ї слід вважати різні погляди подружжя на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб існує формально, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства вони не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, рішення суду таким, що прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 березня 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра