Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 травня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Відповідач) на її користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 7824 грн. 00 коп., а також 2500 грн. у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 23 травня 2014 року працює на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - оглядачем вагонів 4 розряду. Пунктом 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між начальником Відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації Відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу 25 березня 2014 року, дія якого була продовжена на 2017-2021 роки і до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця», встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Так, за період 2017-2021 років позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка за період із 05 червня 2017 року по 22 червня 2017 року їй була нарахована та виплачена у розмірі 2105 грн. 00 коп., замість 3200 грн. 00 коп., за період із 05 квітня 2018 року по 20 квітня 2018 року - у розмірі 2202 грн. 50 коп., замість 3723 грн. 00 коп., за період із 11 червня 2019 року по 29 червня 2019 року - у розмірі 2401 грн. 25 коп., замість 4173 грн. 00 коп., за період із 14 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року у розмірі 2746 грн. 25 коп., замість 4723 грн. 00 коп. та за період із 14 липня 2021 року по 27 липня 2021 року у розмірі 4540 грн. 00 коп., замість 6000 грн. 00 коп., тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Відтак, сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 7824 грн. 00 коп. Так, позивач вважає, що Відповідач допускає тривале порушення її прав як працівника, у зв`язку з чим вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.12.2023 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник Відповідача скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі зважаючи на наступне. Так, зазначено, що п. 3.1.15 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, тому до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом, не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Враховуючи викладене та з огляду на відсутність факту визнання недійсними п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», імперативна норма закону щодо незастосування з 01 січня 2017 року у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. На підставі вищевикладеного, на виконання вимог Закону та з метою приведення у відповідність умов Колективного договору до вимог законодавства відповідач та первинна профспілкова організація спільним рішенням, викладеним у формі постанови від 14.04.2017 року №ВЧДЕ-2/635 постановили на виконання п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» застосовувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахувати величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого Законом. Отже, Відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було.

Разом із відзивом на позовну заяву представник Відповідача надав також до суду клопотання про застосування строків позовної давності, зазначивши при цьому, що згідно положень ст. 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк для звернення до суду з даною категорією справ.

Окрім того, представник Відповідача надав до суду додаткові пояснення по справі, в яких наголошувала на правомірності дій Відповідача та просила суд при ухваленні рішення врахувати правові висновки, викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі №501/4788/21, від 25.01.2024 року у справі №501/4789/21, від 14.02.2024 року у справі №501/4698/21 та від 04.04.2024 року у справі №240/19227/21 щодо недопустимості обчислення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, зокрема, і матеріальної допомоги на оздоровлення, із застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання учасників провадження про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно трудової книжки на ім`я позивача, остання з 23 травня 2014 року працює на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - оглядачем вагонів 4 розряду.

Як убачається зі змісту позову та Відповідачем не заперечується, позивачу з 05 червня 2017 року по 22 червня 2017 року, з 05 квітня 2018 року по 20 квітня 2018 року, з 11 червня 2019 року по 29 червня 2019 року, з 14 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року та з 14 липня 2021 року по 27 липня 2021 року надавалась щорічна тарифна відпустка до якої нараховувалась матеріальна допомога на оздоровлення.

Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм за травень 2017 року, червень 2017 року, березень 2018 року, травень 2019 року, листопад 2020 року та липень 2021 року, позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 2105 грн. 00 коп., за 2018 рік у розмірі 2202 грн. 50 коп., за 2019 рік у розмірі 2401 грн. 25 коп., за 2020 рік у розмірі 2746 грн. 25 коп. та за 2021 рік у розмірі 4540 грн. 00 коп.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з Відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилалась на те, що Відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.15 Колективного договору.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Так, згідно з п. 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між начальником Відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації Відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу 25 березня 2014 року, дія якого була продовжена на 2017-2021 роки і до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця», встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Однак, як убачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, відповідно до спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635 ПК/13 від 14.04.2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» замість величина «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Разом з тим, спільною Постановою керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/821 04/ПК від 15.06.2021 року, п. 3.1.15 Колективного договору викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (Додаток №2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня (податкового) звітного року».

Між тим, згідно з п. 1.4. вказаного вище Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Батуринська» вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші на конференції трудового колективу.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття вказаної спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635 ПК/13 від 14.04.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1600 грн. 00 коп., з 01 травня 2017 року 1684 грн. 00 коп., з 01 грудня 2017 року 1762 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2000 грн. 00 коп., 2105 грн. 00 коп., 2202 грн. 50 коп., відповідно.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1762 грн. 00 коп., з 01 липня 2018 року 1841 грн. 00 коп., з 01 грудня 2018 року 1921 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2202 грн. 50 коп., 2301 грн. 25 коп. та 2401 грн. 25 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921 грн. 00 коп., з 01 липня 2019 року 2007 грн. 00 коп., з 01 грудня 2019 року 2102 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2401 грн. 25 коп., 2508 грн. 75 коп. та 2627 грн. 50 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн. 00 коп., з 01 липня 2020 року 2197 грн. 00 коп., з 01 грудня 2020 року 2270 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2627 грн. 50 коп., 2746 грн. 25 коп. та 2837 грн. 50 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723 грн. 00 грн., з 01 вересня 2020 року 5000 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270 грн. 00 коп., з 01 липня 2020 року 2379 грн. 00 коп., з 01 грудня 2020 року 2481 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2837 грн. 50 коп., 2973 грн. 75 коп. та 3101 грн. 25 коп., відповідно, а два прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня (податкового) звітного року становило 4540 грн. 00 коп., при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000 грн. 00 грн., з 01 грудня 2021 року 6500 грн. 00 коп.

Таким чином, прийняття 14 квітня 2017 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635 ПК/13 та прийняття 15 червня 2021 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/821 04/ПК є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, а відтак указані постанови повинні були прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва дирекції і профспілкової організації, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент їх прийняття мінімальна заробітна плата по Україні була більшою. Разом з тим, суд зауважує, що розмір мінімальної заробітної плати є більшим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом та більшим за два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законодавством і в наступні спірні роки (2018, 2019, 2020, 2021), за які позивачу нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, а тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не вказані спільні Постанови, які погіршують становище працівників, а саме п. 3.1.15. Колективного договору.

При цьому, суд не приймає доводи Відповідача стосовно того, що п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Так, ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

При цьому, положення ст. 9 КЗпП України не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, вони безпосередньо оголошують такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд вважає, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих законів, договорами про працю, не мають зворотної сили.

Як зазначалося вище, відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2017 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», встановлений розмір мінімальної заробітної плати по Україні був вищим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого законом, а відтак, врахування положень п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» при нарахуванні та виплаті, в даному випадку, позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення погіршує її становище, зменшуючи розмір належної їй до виплати допомоги, а тому не мають зворотної сили та не можуть бути застосовані при визначенні розміру такої допомоги, позаяк замість того, щоб отримати за 2017 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3200 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2105 грн. 00 коп., недоотримавши при цьому 1095 грн. 00 коп., замість того, щоб отримати за 2018 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3723 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2202 грн. 50 коп., недоотримавши при цьому 1520 грн. 50 коп., замість того, щоб отримати за 2019 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4173 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2401 грн. 25 коп., недоотримавши при цьому 1771 грн. 75 коп., замість того, щоб отримати за 2020 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 5000 грн. 00 коп. (не 4723 грн. 00 коп. як позивач зазначає у своєму позові, оскільки мінімальна заробітна плата у такому розмірі була встановлена до 01 вересня 2020 року, тобто до того, як позивач перебувала у щорічній відпустці та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення), позивач отримала лише 2746 грн. 25 коп., недоотримавши - 2253 грн. 75 коп. та замість того, щоб отримати за 2021 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6000 грн. 00 коп., позивач отримала лише 4540 грн. 00 коп., недоотримавши - 1460 грн. 00 коп.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що положеннями п. 3.1.15. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, суд вважає за необхідне при визначенні позивачу розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розмірів мінімальної заробітної плати по Україні встановлених на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, а тому приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена останній матеріальна допомога на оздоровлення в загальному розмірі 7824 грн. 00 коп., що складається з: 1095 грн. 00 коп. - недоплаченої допомоги за 2017 рік, 1520 грн. 50 коп. недоплаченої допомоги за 2018 рік, 1771 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2019 рік, 1976 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2020 рік, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати визначеної позивачем у розмірі 4723 грн. 00 коп., а не з розміру 5000 грн. 00 коп. як визначено з 01 вересня 2020 року Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», позаяк суд не може вийти за межі пред`явлених позовних вимог, та 1460 грн. 00 коп. недоплаченої допомоги за 2021 рік.

При цьому, суд зазначає, що не приймає до уваги посилання представника Відповідача на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі №501/4788/21, від 25.01.2024 року у справі №501/4789/21, від 14.02.2024 року у справі №501/4698/21 та від 04.04.2024 року у справі №240/19227/21, оскільки ці справи не є тотожними з даною справою, а відтак зроблені по результатам їх розгляду висновки не можуть застосовуватись за аналогією.

Стосовно клопотання представника Відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, до 19 липня 2022 року ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було викладено так, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України було викладено в наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 233 КЗпП України).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2 статті 233 КЗпП України)».

Таким чином, до 19 липня 2022 року положеннями ст. 233 КЗпП України право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної працівникові заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком, але після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX, має бути тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 року.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19 липня 2022 року, позивач не може бути обмежена будь-яким строком звернення до суду, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Стосовно вимоги про стягнення з Відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, судом установлено, що 08 грудня 2023 року між адвокатом Товкун А.В. та позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги №08/12/01.

На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт №1 про надання правової допомоги від 08.12.2023 року та розрахункову квитанцію серії 03 ААВ №3253881 від 08.12.2023 року, згідно з якими адвокат надав клієнту наступні послуги: усна консультація щодо підстав для звернення до суду 500 грн. та складання позовної заяви, ксерокопіювання її та доданих до неї документів у кількості відповідно до кількості сторін у праві та подання позовної заяви до суду 2000 грн.

Відтак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову, тому враховуючи викладене та наявність доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, вказані витрати підлягають стягненню з Відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у загальному розмірі 7824 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. 00 коп.

Стягнути зАкціонерного товариства «Українська залізниця» (код , юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.