Справа № 438/487/24
Провадження 2/438/205/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

09 травня 2024 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого-судді Слиша А.Т.,

за участі секретаря судових засідань Шипіш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Бориславського міського суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати їхній шлюб та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею, як матір`ю. Разом з тим, просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 березня 2024 року і до повноліття дитини.

В обґрунтування позову покликається на те, що 26 липня 2014 року між позивачкою, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області. Від даного шлюбу у них народилася дочка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Упродовж останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в підсумку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають суперечки, свідком яких нерідко стає їхня дочка, що тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє їй душевні страждання.

Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем (непорозумінь), які виникають у них, він не здатен підтримувати нормальної моральної атмосфери в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, і на глибоке переконання позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Ми проживаємо за різними адресами.

Крім цього ОСОБА_2 проживає за кордоном, де має постійну роботу вже досить тривалий час. Я переживаю за нашу дочку, її сприйняття цього факту та вплив на її психічний стан. Позивачка має намір самостійно виховувати свою дочку. Тому вважає, що донька ОСОБА_3 повинна проживати разом із позивачкою. Позивачка позов підтримує та просить його задоволити.

Ухвалою судді від 08 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання 09 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 не прибула, подала заяву від 09 травня 2024 року, у якій просить розглянути справу без її участі, позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи повторну неявку відповідача в судові засідання та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи).

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 26 липня 2014 року укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області, Україна, що підтверджується свідоцтвом про шлюб - серія НОМЕР_1 від 26 липня 2014 року, про що в книзі реєстрів зроблено відповідний актовий запис за № 90 (а.с.8).

Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам позивача, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів, суд приходить наступного висновку.

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що в сторін у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно до свідоцтва про її народження її батьком є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина 5 статті 183 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Отже, вимогами сімейного законодавства передбачено обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, позивачем заявлена вимога про стягнення аліментів на дочку в мінімальному розмірі, який за її вибором можна було би стягнути навіть в наказному провадженні, яке призначене для стягнення сум незначного розміру. У той же час, відповідач є працездатного віку, зважаючи на об`єктивну потребу малолітньої дитини у забезпеченні належного матеріального утримання, суд виходить з того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину у розмірі, заявленому у позові, чим забезпечить виконання ним батьківського обов`язку щодо утримання доньки. Виходячи із цього, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та узгоджуються із вимогами законодавства.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Відповідно до положень статті 141СКУкраїни мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як роз`яснено у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Відносно зазначення у резолютивній частині рішення суду місця проживання дитини, то Верховний суд висловив правову позицію у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі за №200/952/18, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20, де зазначено, що між сторонами на момент розгляду справи був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов не пред`явлено ні позивачем, ні відповідачем, суд його не вирішував. Зазначення у резолютивній частині рішення щодо залишення дитини на проживання з кимось з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з кимось з батьків, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Такий ж висновок Верховного суду міститься у постанові від 17 липня 2022 року у справі №405/4659/21.

Відповідно до статті 11 ЗаконуУкраїни «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, відповідач надіслала до суду заяву, відповідно до якої визнає повністю заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачем.

Судом встановлено, що позивач бажає визначити місце проживання спільної дочки разом із собою. Відповідач, із пояснень позивача, щодо вказаного не заперечує, бажає, аби місце проживання доньки було визначеним разом із матірю батьком дитини.

Таким чином, в позивача та відповідача відсутній спір щодо визначення місця проживання спільної малолітньої доньки.

Враховуючи наведене та те, що малолітня донька проживає з позивачем, відповідач щодо вказаного не заперечує, відтак з цього випливає, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивачем при поданні позову про розірвання шлюбу понесено витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1211,20 грн, заявлені вимоги задоволено, з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Окрім цього, приймаючи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, та враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 26 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, актовий запис за № 90.

Шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.03.2024 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів в межах місячної суми.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 17 травня 2024 року.

Головуючий суддя Андрій СЛИШ