Справа № 453/1192/23
№ провадження 2/453/81/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 травня 2024 року Сколівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого судді Брони А.Л.,
секретаря судового засідання Бендеш А.І.,
з участю прокурора ОСОБА_1 ,
та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шабаровського Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області І. Нагребного, який діє в інтересах держави, до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки у комунальну власність,-
17.07.2023 року позивач - перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області І. Нагребний, який діє в інтересах держави, звернувся до суду із позовною заявоюдо Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 , в якій просить:
- визнати недійсним рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17.09.2023 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», на підставі якого передано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг»;
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 19.05.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 17.08.2023 року було здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження вказаної цивільної справи в розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 28.03.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.
Позовна заява обгрунтована тим, що ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.03.2023 року у справі 453/328/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України, на підставі ст. 49 КК України.
Згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну №18/569 від 26.04.2023 року річка «Рожанка»належить до категорії середніх річок відповідно до ст. 79 Водного кодексу України. Проекти землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки на погодження до Басейнового управління водних ресурсів річокЗахідного Бугу та Сяну не надходили.
Рішенням Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17.09.2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», ОСОБА_2 було переданобезоплатно у приватну власність земельну ділянку площею0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг».

На підставі вказаного рішення 28.04.2004 року ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер :01:002:0001. Державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

Спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана у приватну власність всупереч вимог земельного та водного законодавства.

Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.

До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Відповідно до рішення Славської селищної ради № 7 від 27.11.2020 «Про початок реорганізації Волосянківської сільської ради, Нижньорожанківської сільської ради та Либохорівської сільської ради шляхом приєднання до Славської селищної ради», Славська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Нижньорожанківської сільської ради.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташована в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг» та відноситься до земель водного фонду.

З огляду на це, на думку позивача, земельна ділянка належить до комунальної власності Славської територіальної громади.

Позивач зазначає, що при прийнятті рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17.09.2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», на підставі якого було передано безоплатно ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг», були порушені норми земельного та водного законодавства. Такі порушення законодавства є підставою для визнання незаконним та скасування зазначеного рішення.

14.08.2023 року на адресу суду за вх. №ЕП-1028 надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Копистинського Т.М., в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи такі необгрунтованими, безпідставними та не доведеними належними і допустимими доказами, з огляду на те, що на думку відповідача в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що станом на момент прийняття рішення Нижьорожанківською сільською радою №90 від 17.09.2003 року та станом на дату видачі державного акту серії ЛВ №090563 від 28.04.2004 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га відносилась до земель водного фонду та знаходилася в межах прибережної смуги річки «Рожанка».

Сторона відповідача зазначає, що прибережна захисна смуга для річки «Рожанка», яка належить до категорії малих річок, встановлюється по обидва береги річки та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 метрів. При цьому, водоохоронні зони мають внутрішню і зовнішню межі, а встановлення такої прибережної захисної смуги відбувається виключно в меженний період. Однак відповідач зазначає, що як вбачається із наданого позивачем протоколу огляду місця події від 12.01.2023 року, в ході якого складено план-схему винесення в натурі меж земельної ділянки, такий не містить даних про те, чи враховано ФОП ОСОБА_4 меженний період, його показники, які саме межі обраховувалися (зовнішні чи внутрішні) та чи виготовлені такі схеми з урахуванням вищевказаних норм. Відповідач вважає, що на підставі зазначених вище доказів неможливо дійти висновку про перебування земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га в межах прибережної захисної смуги річки «Рожанка» ані на момент прийняття Нижньорожанківською сільською радою спірного рішення, ані на момент складання зазначених схем. Також відповідач вважає, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка відносилася до земель водного фонду на момент прийняття спірного рішення та передання її у приватну власність.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га кадастровий номер :01:002:0001, серії ЛВ №090563 від 28.04.2004, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №83, то сторона відповідача 2 вважає, що така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки водного фонду можливо лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України і який незастосований у цій справі, вважають, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.

Із матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини, а саме спірне рішення Нижньорожанківської сільської ради №90 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», було прийнято 17.09.2003 року, а 28.04.2004 року було видано державний акт. В той же час, позивач звернувся з даним позовом до суду 11.07.2023 року, тобто майже через 20 років з моменту прийняття спірного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі державного акту. Враховуючи наведене сторона відповідача 2 заявила про застосування строку позовної давності та просила залишити позовну заяву без задоволення.

17.08.2023 року на адресу суд за вх. №ЕП-1058 від першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив сторони відповідача 2, в якому зазначено наступне.

Згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну №18/569 від 26.04.2023 річка «Рожанка» належить до категорії малих річок, відповідно до ст. 79 Водного кодексу України.

12.01.2023 року в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000120 від 14.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, було проведено огляд місця події за участю спеціаліста землевпорядника ФОП ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника №014576 від 05.10.2020), в ході якого було складено план-схему винесення в натурі меж земельної ділянки. В ході проведеного огляду вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS було проведено огляд водоохороної зони річки «Рожанка» з розрахунку 25 м. від урізу річки, під час якого встановлено, що дана земельна ділянка частково розміщена в межах водоохороної зони річки «Рожанка», а саме на площі 0,1175 га.

Позивач зазначає, що протокол огляду місця події від 12.01.2023 року є належним та достатнім доказом відповідно до вимог ст.ст. 77, 80 ЦПК України.

Окрім цього, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.03.2023 у справі №453/328/23, яка набрала законної сили, встановлено факт розташування земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,2500 га в межах прибережної смуги річки Рожанка.

Таким чином позивач зазначає, що твердження представника відповідача 2 про те, що під час проведення огляду місця події від 12.01.2023 року не вказано, які саме межі водоохоронної зони обраховувалися зовнішні чи внутрішні, не заслуговують на увагу, оскільки проект землеустрою щодо встановлення водоохоронної зони річки «Рожанка» не розроблявся, а фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону.

Доводи, викладені у відзиві щодо неефективного способу захисту при визнанні недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га з кадастровим номером :01:002:0001 серії ЛВ №090563 від 28.04.2004 року, на думку позивача не заслуговують на увагу, оскільки якщо відповідне рішення підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, державний акт, який посвідчує набуте право, також має бути визнаним недійсним відповідно до ст.ст. 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України.

Щодо пропуску строку позовної давності, то позивач зазначив, що такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неприпустимим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник майна може звернутись до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Такі ж висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14,19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У даній справі суспільний інтерес є спрямованим на повернення земельної ділянки до комунальної власності для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади на земельну ділянку, а саме: у збереженні прибережних захисних смуг; у недопущенні їх передання у приватну власність усупереч чинному законодавству замість надання в оренду для чітко визначених цілей (зокрема, й рекреаційних, і туристичних); у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням земель водного фонду.

На думку позивача, у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Як зазначає позивач, повернення спірної земельної ділянки державі із володіння відповідача 2 - ОСОБА_2 відповідає критерію законності.

17.08.2023 року на адресу суд за вх. №ЕП-1059 від першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області І. Нагребного надійшла відповідь на відзив сторони відповідача 1, в якому зазначено наступне.

Звертаючись з вимогою про повернення земельної ділянки комунальної власності прокурор підкреслював особливий статус прибережних захисних смуг та їх значення у формуванні водно-екологічного правопорядку і забезпечення екологічної безпеки населення України. При цьому прокурор посилається на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої свого права власності на землю, так і публічного, суспільного інтересу, як складової державного інтересу. Такий інтерес який полягає у важливості відновлення водоохоронної зони, що створена для можливості охорони водних об`єктів від забруднення та для забезпечення екологічної безпеки, що є обов`язком держави (стаття 15 Конституції України).

Первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконного рішення, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Підставами цього позову прокурор зазначив порушення прав територіальної громади рішенням її органу Нижньорожанківської сільської ради, а також інтересів держави без визначення органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції, в тому числі і щодо звернення до суду. Славська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Нижньорожанківської сільської ради, відтак є відповідачем у справі.

У цьому випадку прокурор, залишаючись особою, яка за законом здійснює право на захист прав, свобод та інтересів інших осіб (стаття 45 ЦПК), набуває права позивача.

18.08.2023 року на адресу суду за вх. №4586 надійшов відзив відповідача 1 Славської селищної ради Стрийського району Львівської області на позовну заяву, в якому зазначено, що звертаючись з позовом у даній справі, зокрема до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, та визначаючи в якості органу, що уповноважений на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах саме Славську селищну раду Стрийського району Львівської області, прокурор фактично створив парадоксальну ситуацію, за якої позивачем та одним із відповідачів у справі є одна і та ж особа Славська селищна рада Стрийського району Львівської області. Таким чином, у випадку встановлення судом процесуального випадку за якого позивачем і відповідачем у справі є фактично одна і таж сама особа, розгляд заявленого позову у цій частині є неможливим за відсутності спору, як такого, а у свою чергу пред`явлення позову до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, є наслідком відмови судом у задоволенні позову до такого відповідача.

З урахуванням викладених у відзиві заперечень, Славська селищна рада вважає зазначені у позові обставини, на які прокурор посилається як на підставу звернення до суду в рамках реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді, зазначаючи при цьому Славську селищну раду відповідачем у справі в інтересах якої він фактично пред`явив позов не обгрунтованим та безпідставним.

29.08.2023 року на адресу суду за вх. №4744 надійшли заперечення щодо позову представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Б. Шабаровського, в яких зазначає, що позов вважає безпідставним, прокурором не доведено розташування земельної ділянки в прибережній смузі. Розташування земельної ділянки в прибережній захисній смузі має підтверджуватися висновком експерта і не може підтверджуватися протоколом огляду, складеним слідчим в межах кримінального провадження. Представник відповідача зазначає, що задоволення позову призведе до порушення права відповідача 2 на мирне володіння майном, яке гарантується Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та Цивільним кодексом України. Також представник відовідача зазначає, що прокурор, заявляючи позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 повернути на користь Славської територіальної громади земельну ділянку, по суті просить суд позбавити його права власності на цю земельну ділянку, якою він правомірно та добросовісно володіє 20 років. При цьому жодної компенсації за позбавлення права власності на земельну ділянку прокурором не пропонується. За правовою природою пред`явлений позов є віндикаційним, а не негаторним, тому на нього поширюється наслідки спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.

10.01.2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Б. Шабаровського, в яких зазначено, що відповідачем було отримано документи, які підтверджують те, що зазначена земельна ділянка (к. н. :01:002:0001) не перебуває (навіть частково) в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка.

Так, Приватним підприємством Землевпорядна агенція Експерт на підставі заяви ОСОБА_2 від 05.09.2023 року було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (к. н. :01:002:0001) в натурі (на місцевості), за результатами уточнення меж зазначеної земельної ділянки її площа становить 0,2869 га та ця ділянка не перебуває в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка. Окрім зазначеної технічної документації, наведене підтверджується: 1) витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0001 номер НВ023 від 15.11.2023; 2) витягом з Державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0001 номер 355941847 від 27.11.2023; 3) листом Приватного підприємства Землевпорядна агенція Експерт № 36. Таким чином, наразі площа спірної земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:0001) становить 0,2869 га, а не 0,35 га, як зазначає прокурор у позовній заяві. Також, зазначена земельна ділянка не перебуває (не накладається) в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка. Це підтверджується листом Приватного підприємства Землевпорядна агенція Експерт № 36 від 22.12.2023, а також висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 01-2024/1 від 09.01.2024. На замовлення відповідача судовим експертом Шкребтієм В.Г. було проведено судову земельно-технічну експертизу щодо встановлення накладання земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 на землі прибережної захисної смуги вздовж річки Рожанка, за результатами якої підготовлено та надано Висновок експерта № 01-2024/1 від 09.01.2024. Відповідно до зазначеного Висновку експерта, експертом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 для ведення особистого селянського господарства, площею 0.2869 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не накладається на землі прибрежної захисної смуги вздовж річки Рожанка, до меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 дотримана встановлена законодавством нормативно необхідна відстань в 25 м від урізу води р. Рожанка.

27.03.2024 року на адресу суду за вх. № 488 надійшли заперечення першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 на письмові пояснення представника відповідача 2 ОСОБА_2 , в яких він просить відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача 2 адвоката Шабаровського Б.В. про залучення до справи доказів та не приймати такі докази до розгляду.

Прокурор Томашевська Н.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила такі задовольнити, з підстав викладених в позовні заяві.

12.12.2023 року на адресу суду надійшло до суду клопотання відповідача 1 Славської селищної ради Стрийського району Львівської області Обухівського О.В., в якому він просив здійснювати розгляд справи без участі сторони відповідача.

Представник відповідача 2 ОСОБА_2 адвокат Шабаровсьий Б.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 , з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що Стрийською окружною прокуратурою в ході реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді в порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», шляхом вивчення інформації щодо стану додержання вимог земельного законодавства, було виявлено порушення при набутті у власність земельної ділянки водного фонду площею 0.3500 га, розташованої в с. Нижня Рожанка Стрийського району Львівської області.

Зазначену земельну ділянку було передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 на підставі рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17.09.2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування».

На підставі вказаного рішення, 28.04.2004 року ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер :01:002:0001.

Державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

12.01.2023 року в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000120 від 14.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, було проведено огляд місця події за участю спеціаліста землевпорядника ФОП ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника №014576 від 05.10.2020), в ході якого було складено план-схему винесення в натурі меж земельної ділянки. В ході проведеного огляду вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS було проведено огляд водоохороної зони річки «Рожанка» з розрахунку 25 м. від урізу річки, під час якого було встановлено, що спірна земельна ділянка частково розміщена в межах водоохороної зони річки «Рожанка», а саме на площі 0,1175 га.

До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га власником не вносились.

Згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну № 18/569 від 26.04.2023 року, річка «Рожанка»належить до категорії середніх річок відповідно до ст. 79 Водного кодексу України. Проекти землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки на погодження до Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну не надходили.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.03.2023 року у справі 453/328/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366, ч.2 ст.364 КК України, на підставі ст. 49 КК України.

Вказаною ухвалою було встановлено, що ОСОБА_3 , зловживаючи своїм службовим становищем, тобто умисно, з корисливих мотивів в інтересах ОСОБА_2 , всупереч інтересам служби, в своєму службовому кабінеті в приміщенні Сколівського районного відділу земельних ресурсів, розташованого за адресою: м. Сколе, вул. Стрийська, 30а, Львівська область, в порушення вимог ч. 2 ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України, відповідно до яких прибережні захисні смуги встановлюються по берегах малих річок, струмків і потічків та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 метрів, розглянувши технічний звіт про виконані роботи по підготовці та видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, усвідомлюючи, що дана земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка правої притоки річки Опір (басейн Дністра) та відповідно до ст. 79 Водного кодексу України відноситься до малих річок, усвідомлюючи, що такий не відповідає вимогам ст. 56 Закону України «Про землеустрій», а саме в технічному звіті відсутні: акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель та перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути, умисно, безпідставно завірив особистим підписом та скріпив відтиском круглої гербової печатки Сколівського відділу земельних ресурсів: технічне завдання № 67 на виготовлення технічної документації по видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки площею 0,3500 га, схему розміщення земельної ділянки, план земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_2 , згідно яких земельна ділянка, розміщена в межах населеного пункту на території Нижньорожанківської сільської ради призначена для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому, а саме 28.04.2004 року, ОСОБА_3 умисно, безпідставно видав на ім`я ОСОБА_2 та підписав державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка Сколівського району (на даний час Стрийського району) Львівської області для ведення особистого селянського господарства, скріпивши відтиском гербової печатки Сколівського районного відділу земельних ресурсів, що призвело до незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, завдавши збитків державі в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області.

За змістом ч.3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

За змістом рішення Конституційного суду України у справі за №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Відтак, видача органом виконавчої влади спірного наказу про передачу земель державної власності у приватну власність позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус.

Предметом оскарження є рішення Нижньорожанківської сільської ради від 17.09.2003 № 90 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» в частині передачі безоплатно ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,3500 га, розташованої в урочищі «Лужків луг» в с. Нижня Рожанка Стрийського району Львівської області.

Відповідно до рішення Славської селищної ради № 7 від 27.11.2020 «Про початок реорганізації Волосянківської сільської ради, Нижньорожанківської сільської ради та Либохорівської сільської ради шляхом приєднання до Славської селищної ради», Славська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Нижньорожанківської сільської ради.

Таким чином, рішенням Нижньорожанківської сільської ради від 17.09.2003 року № 90 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» було порушено інтереси держави в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області.

Однак Славська селищна рада Стрийського району Львівської області не здійснює заходів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданої земельної ділянки з земель водного фонду.

Вказане підтверджується листом начальника відділу секретаріату Славської селищної ради Стрийського району Львівської області М. Ареф`єва, відповідно до якого Славською селищною радою Стрийського району Львівської області заходи щодо повернення у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка Стрийського району Львівської області, не вживалися у зв`язку з ненадходженням на адресу місцевого самоврядування жодних документів, які б підтверджували вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 19 Конституції України та ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правовмірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ч. 2 ЦК України).

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Рожанка має статус «середня річка».

Ст. 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів, для середніх річок 50 метрів.

Ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Так, згідно з приписами ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України, прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду відповідно ст. 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Зі змісту вказаних положень законодавства вбачається, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.

До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Пунктами 1,4,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади.

Таким чином, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови №486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги.

При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Як встановлено, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташована в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг», була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана у приватну власність всупереч вимог земельного та водного законодавства.

Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.

До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Проаналізувавши вищенаведене суд дійшов висновку, що під час прийняття Нижньорожанківською сільською радою Сколівського району Львівської області оспорюваного рішення від 17.09.2003 року № 90 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» щодо передачі безкоштовно ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,3500 га, розташованої в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг», було порушено норми земельного та водного законодавства. Такі порушення законодавства є підставою для визнання незаконним зазначеного рішення.

Відтак, відповідач не міг законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість він набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного. Крім цього, відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства і у силу зовнішніх, об`єктивних, явних та видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц.

Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Окрім того відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Дану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10.10.2018р. у справі N2362/884/16-4 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №2-3007/11, провадження №14-525цс18.

Враховуючи наведене, та те що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є незаконним та таке що прийняте з порушенням норм чинного закондавства, суд приходить до переконання, що державний акт, який посвідчує набуте право, також має бути визнаним недійсним, відповідно до ст.ст. 21,393 ЦК України та ст. 152 ЗК України.

Вирішуючи позов в частині повернення на користь Славської територіальної громади земельної ділянки ОСОБА_2 , суд виходить з такого.

Способи захисту цивільних прав визначаються статтею 16 ЦК України і їх перелік не є вичерпним.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неприпустимим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

Отже зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник майна може звернутись до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Вирішуючи даний спір суд також враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, в якому зазначено, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалася не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц.

Отже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на пасивність усіх інших органів державної влади та місцевого самоврядування, які б мали вчасно виявити та відреагувати на незаконність передачі у приватну власність земельної ділянки водного фонду, суд дійшов висновку про наявність у прокурора достатніх підстав та повноважень для звернення до суду з цим позовом.

Оскільки прокурор свій процесуальний обов`язок доказування виконав та надав суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог земельного законодавства, внаслідок чого вона поверненню власнику Славській СР.

Щодо наданого відповідем висновку експерта на спростування розташування спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, згідно висновку судового експерта Шкребтій В.Г. №01-2024/1 від 09.01.2024 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2869 га, розташована за адресою: Львівська область, Сколівський район, с. Нижня Рожанка, ур. Лучків Луг, не накладається на землі прибережної захисної смуги вздовж річки Рожанка, до меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 дотримана встановлена законодавством нормативно необхідна відстань в 25 м від урізу води р. Рожанка.

Таким чином у даному висновку експертом визначено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 розташована поза межами прибережної захисної смуги.

Однак суд ставиться до наданого стороною відповідача висновку експерта, як доказу у рамках даного спору, критично, оскільки вважає, що такий не містить інформації щодо предмету доказування - спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, а містить інфомацію щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,2869 га, що, на думку суду, свідчить про незаконні умисні дії відповідача, спрямовані на зменшення площі спірної земельної ділянки з метою спростування встановлених судом обставин, що на час набуття земельної ділянки у власність, така відносилась до земель водного фонду.

Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі, з приводу яких стороною відповідача-1 викладено свої заперечення, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абз. 1 ч.2, абз. 1 ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

Звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні земель водного фонду, які не можна передавати у власність громадян.

Судом враховано, що суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки територіальній громаді спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні земель водного фонду, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність фізичним особам.

Отже, в цій справі прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Славську селищну раду одним зі співвідповідачів, тобто виконав вимоги статті 56 ЦПК України.

Вказані висновки узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2022 (справа № 372/193/19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 (справа № 372/1859/20).

Окрім цього, стороною відповідача у поданому до суду відзиві на позовну заяву йдеться про застосування до даного позову строків позовної давності, оскільки позов є по суті віндикаційним, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 (справа № 653/1096/16), від 28.11.2018 (справа № 504/2864/13), від 12.06.2019 (справа № 487/10128/14), від 11.09.2019 (справа № 487/10132/14), від 07.04.2020 (справа № 372/1684/14) вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника (держави чи територіальної громади) цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб; такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані (п.8.6 постанови ВПВС від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Таким чином, спірна земельна ділянка належала і, продовжує належати до комунальної власності Славської територіальної громади, оскільки знаходиться у межах нормативних (визначених законом) розмірів прибережної захисної смуги, тобто є такою, що немогла бути передана у приватну власністьу такій конфігурації. З огляду на зазначене, не може бути застосована до вказаних правовідносин позовна давність, про що просив відповідач, оскільки до вимог негаторного позову строк позовної давності не застосовується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

А відтак, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом Львівською окружною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 8 052 грн. 00 коп. Наведене підтверджується платіжним дорученням за № 1287 від 21 червня 2023 року.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, в силу вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь Львівської обласної прокуратури належить стягнути по 4 026 грн. 00 коп. з кожного в рахунок погашення витрат по оплаті судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 13, 14, 19, 131-1 Конституції України, ст. 316-321, 328, 373, 387, 388 ЦК України, ст. 3, 5, 88, 89 Водного кодексу України, ст. 19-22, 58-60, 80, 84, 116, 118, 122, 152, 186 Земельного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 2, 19 Закону України «Про охорону земель», ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій», ст. 10-13, 56, 76-82, 133, 141, 263-365, 353-354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області І. Нагребного, який діє в інтересах держави до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки у комунальну власність - задовольнити.

Визнати недійсним рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17.09.2023 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», на підставі якого передано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг».

Визнати недійсним державний акт на право власності серії ЛВ №090563 від 28.04.2004 року на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер :01:002:0001, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №83.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути на користь Славської територіальної громади земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг» Стрийського району Львівської області.

Стягнути зі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (місцезнаходження: вул. Івасюка, 24, смт. Славське, Стрийський район, Львівська область, ) на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, , UA0000774 у ДКСУ у м. Києві, 79005, м. Львів, проспект Шевченка, 17/19) сплачений судовий збір в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, , UA0000774 у ДКСУ у м. Києві, 79005, м. Львів, проспект Шевченка, 17/19) сплачений судовий збір в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач: Стрийська окружна прокуратура Львівської області, місцезнаходження: вул. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 82400.

Відповідач: Славська селищна рада Стрийського району Львівської області, місцезнаходження: вул. Івасюка, 24, смт. Славське Стрийський район Львівська область, .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя