Номер провадження: 22-ц/813/4680/24
Справа № 522/2085/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М. Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року у складі судді Свяченої Ю.Б.,

встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просив суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 318439,75 грн., 3% річних за користування грошима у розмірі 5339,32 грн. та витрати понесені під час розгляду справи.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08.06.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача грошову суму у розмірі 9 575 доларів США 00 копійок, та зобов`язалася їх повернути до 07.07.2022 включно. Однак, станом на день звернення до суду грошова сума у повному обсязі так і не була сплачена. Посилаючись на вимоги статей 1046 - 1049 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розгляд зазначеної справи в порушення норм процесуального права проводився за правилами спрощеного позовного провадження. Судом безпідставно було порушено права ОСОБА_2 та необґрунтовано відмовлено у долученні до справи письмових доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснювалися перекази грошових коштів на банківський рахунок позивача з метою погашення заборгованості. Також районний суд критично поставився до заяви представника відповідача про відкладення судового засідання у справі, вважаючи його необґрунтованим. Зокрема, суд не звернув уваги на те, що представник відповідача просив відкласти судове засідання у справі у зв`язку із тим, що дату судового засідання не було жодного разу узгоджено із ним, а останній не мав можливості прибути у судове засідання, оскільки приймав участь у іншому судовому засіданні з розгляду кримінальних справ, які потребують швидкого розгляду.

Скарга мотивована також тим, що в укладеному договорі позики між сторонами від 08.06.2020 було зафіксовано курс іноземної валюти на рівні встановленого курсу НБУ на день укладеного договору, а саме: 27,19 грн., проте суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що стягненню підлягає сума грошових коштів, обрахована з урахуванням курсу валют на день подання позову. Судом першої інстанції також були порушені норми процесуального права, а саме ст. 263 та ст. 214 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2023 без змін, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції були досліджено в повній мірі всі матеріали справи та перевірені докази.

В судове засідання, призначене на 17.10.2024 з`явився: представник скаржниці ОСОБА_2 адвокат Грицюк О.О. та представник ОСОБА_1 адвокат Бессараба П.А.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представників сторін, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.06.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в борг у розмірі 9 575 доларів США, строком на один місяць, тобто до 07.07.2022 включно. Зазначені кошти у розмірі 9 575 доларів США, що становить на день подачі позову згідно курсу НБУ за 1 долар США/36,57 гривень України 350157,75 грн., були отримані відповідачем у повному обсязі, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, яка датована 08.06.2022.

У зв`язку з тим, що в розписці від 08.06.2022 кінцева дата повернення позики, визначена 07.07.2022, тому позивач, починаючи з 08.07.2022, неодноразово звертався до відповідача в усній формі з вимогою про повернення суми отриманого нею боргу, але відповідач борг не повертала.

Після неодноразових звернень позивача до відповідача, відповідач зробила декілька виплат позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу, а саме:

- 27.10.2022, відповідач надіслала позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу 8000 гривень;

- 01.11.2022 відповідач надіслала позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу 8040 гривень;

- 02.11.2022 відповідач надіслала позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу 8040 гривень;

- 04.11.2022 відповідач надіслала позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу 4020 гривень;

- 14.12.2022 відповідач надіслала позивачу на банківську карту в якості повернення суми боргу 3618 гривень і пообіцяла до 25 грудня 2022 року повністю погасити борг, але своїх зобов`язань відповідач не виконала.

Отже відповідачем частково сплачено борг лише у розмірі 31718 гривень 00 копійок, залишок боргу становить 318 439,75 гривень 75 копійок.

Проте, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав у повному обсязі та решту коштів боргу позивачу не повернув.

26.12.2022 позивачем була направлена письмова вимога відповідачу про повернення суми боргу за вказаною у розписці адресою реєстрації постійного місця проживання відповідача, однак борг у повному обсязі відповідачем так і не повернуто станом на 27.01.2023.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, що визначений договором, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишок боргу за договором позики у розмірі 318439,75 гривень та 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі 5339,32 гривень.

Проте апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовим розглядом справи встановлено, що термін виконання зобов`язання відповідача за договором позики сплинув 07.07.2022, однак борг у повному обсязі відповідачем позивачу станом на 27.01.2023 року, тобто, на день звернення позивача до суду, не повернуто, у зв`язку із чим районний суд обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суми боргу у розмірі 318439,75 гривень.

Слід зазначити, що у апеляційній скарзі, ОСОБА_2 не заперечує факт передачі позивачем їй грошової суми, однак не погоджується із сумою неповернутої позики у розмірі 318439,75 гривень.

Зокрема ОСОБА_2 зазначає, що судом безпідставно було порушено її права та необґрунтовано відмовлено у долученні до справи письмових доказів на підтвердження того, що нею здійснювалися перекази грошових коштів на банківський рахунок позивача з метою погашення заборгованості.

Перевіряючи доводи скарги в цій частині, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно ч.3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Приписами ч.9 ст.83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2023 до канцелярії Приморського районного суду м.Одеси надійшло клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , у якому останній просив суд долучити до матеріалів справи копії квитанцій про погашення боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 (а.с. 76-53).

Однак, враховуючи те, що у встановлений судом строк для подачі відзиву та доказів, відповідач та представник відповідача до суду не подали відзив на позовну заяву та докази якими обґрунтовують свої заперечення у відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, тому суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Грицюк О.О. про долучення доказів. При цьому, у поданому клопотанні представник відповідача не просив суд поновити процесуальний строк для подачі доказів до суду доказів.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаного клопотання представника відповідача, судом наголошено було на тому, що воно з поміж іншого подане до суду з порушенням вимог ч.3 та ч.9 ст. 83 ЦПК України та до вказаного клопотання не надано підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

Судом також вірно врахована правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19, про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.

Необґрунтованими є і доводи скарги ОСОБА_2 про те, що оскільки в укладеному договорі позики між сторонами від 08.06.2020 було зафіксовано курс іноземної валюти на рівні встановленого курсу НБУ на день укладеного договору - 27,19 грн., тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що стягненню підлягає сума грошових коштів, обрахована з урахуванням курсу валют на день подання позову.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що борг відповідачем брався у доларах США, тому і повернення має відбуватися у тій самій валюті згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, однак оскільки згідно норм законодавства суд не може стягувати борг в іншій валюті ніж гривня, тому у відповідності норм законодавства України стягується гривневий еквівалент по відношенню гривні до валюти, у якій брався борг на день звернення особи до суду з позовом про стягнення боргу.

Твердження ОСОБА_2 про те, що суд не звернув уваги на те, що її представник просив відкласти судове засідання у справі у зв`язку із тим, що дату судового засідання не було жодного разу узгоджено із ним, а останній не мав можливості прибути у судове засідання, оскільки приймав участь у іншому судовому засіданні з розгляду кримінальних справ, які потребують швидкого розгляду є безпідставними, оскільки РАУ лише надала рекомендацію судам погоджувати з адвокатами дату та час призначення засідання, проте суд не зобов`язаний погоджувати із адвокатом дату та час засідання.

Враховуючи, що справа тривалий час (10 місяців) перебувала на розгляді в суді першої інстанції, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі за заявою представника відповідача (19.04.2023, 19.06.2023, 27.09.2023), відповідач та її представник, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, три рази поспіль ні вона, ні її адвокат не з`явилися в судове засідання, не надали належного підтвердження поважної причини неявки у судове засідання, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та розгляд справи без їх участі.

З урахуванням наведеного, доводи скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із висновком районного суду про стягнення з відповідачки на користь позивача 3% річних за користування грошима у розмірі 5339,32 грн., з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідачка порушила грошове зобов`язання з повернення суми боргу у розмірі 318439,75 грн. і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у позивачів виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, районний суд не врахував, що пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно розрахунку позивача 3% річних за несвоєчасне повернення боргу за період з 07.07.2022 по 27.01.23 становить 5339,32 грн (а.с. 4).

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 3% річних за період з 07.07.2022 по 27.01.2023, судом першої інстанції не прийнято до уваги положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що положення статті 625 ЦК України до грошових зобов`язань застосовуються лише до початку дії воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки 3% річних підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення, про відмову у задоволенні вказаної вимоги. В решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за користування грошима скасувати, в цій частині ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних в розмірі 5339 гривень 39 копійок відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.11.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева