П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Юрій Сергійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення безпідставно стягнутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Дебт Форс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно стягнутих коштів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича від 29 листопада 2021 року було порушено виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі виконавчого напису №9797 від 28 вересня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною. Зазначеним виконавчим написом з позивача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнуто заборгованість у розмірі 59 773,77 грн.

У подальшому постановою приватного виконавця від 03 жовтня 2023 року здійснено заміну сторони стягувача з ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс». Позивач також зазначав, що виконавчий напис № 9797 від 28 вересня 2021 року було вчинено без дотримання вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

На підставі викладеного, просив суд визнати даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути незаконно стягнуті з нього кошти у розмірі 44 752,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 липня 2024 року визнано виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №9797, виданий 28 вересня 2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості у розмірі 59 773,77 грн., таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 у порядку повернення стягнутих коштів за виконавчим написом коштів у розмірі 44 752,50 грн., а також судовий збір у розмірі 3 028 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн., а всього стягнуто 55 780,50 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 01 серпня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

16 вересня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 31.10.2024 року, сторони не з`явились, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач разом з апеляційною скаргою подав до суду ряд доказів, які не були ним надані до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Жодного належного обґрунтування об`єктивної неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції відповідачем не надано, тому суд не вбачає підстав для долучення таких доказів.

На цій підставі колегія суддів повертає вказані докази відповідачу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною зареєстровано в реєстрі за №9797 виконавчий напис, яким, на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість у розмірі 59 773, 77 грн.

Також, 29 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 9797 від 28.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

03 жовтня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, а саме стягувача з ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс».

Приватним виконавцем за період примусового виконання виконавчого напису було стягнуто та перераховано з позивача на рахунок стягувача (відповідача) 44 752,50 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача зазначив, що вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. виконавчого напису 28.09.2021 року по кредитному договору у простій письмовій формі є незаконним. Підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти, відсутня, оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, тому позивач має право на повернення стягнутих коштів.

У своїй апеляційні скарзі незгоду з оскаржуваним рішенням апелянт обґрунтовує посиланням на загальні правові норми, які дозволяють вчинити виконавчий напис нотаріусу. Також зазначає про неналежність та недоведеність з їх точки зору суми коштів, які підлягають поверненню як безпідставно отримані. В той же час з точки зору апеляційного суду апелянт не навів жодного належного обґрунтування на спростування тих конкретних висновків, які були викладені судом при вирішенні даної конкретної справи.

Зокрема, задовольняючи заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд виходив з того, що 28 вересня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. при вчиненні нотаріальної дії - вчинення оспорюваного виконавчого напису, керувалася статтею 87 України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою від 29.06.1999 року №1172, у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених у простій письмовій формі, оскільки п.2 Переліку від 22.02.2017 року визнаний не чинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 28 вересня 2021 року в період часу, коли законодавством не передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору в простій письмовій формі.

Таким чином в ході розгляду справи підставою для задоволення позову було вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, що не був нотаріально посвідчений, що не відповідає вимогам закону. В ході апеляційного розгляду апелянт не спростував вищевказані висновки суду першої інстанції, з якими в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Не є належними з точки зору апеляційного суду й посилання апелянта на невідповідність встановленої оскаржуваним судовим рішенням суми стягнення.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження своєї позиції позивач надав до суду звіти про здійснення відрахування, яке було проведене в рамках виконання оскаржуваного виконавчого напису.

Натомість ТОВ «Дебт Форс» в ході розгляду справи в суді першої інстанції надані позивачем докази не спростував, власних контрдоказів до суду першої інстанції не подав, відтак доводи апелянта в цій частині не можуть бути прийняті судом.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 8000, 00 грн витрат на правничу допомогу .

У своїй скарзі апелянт зазначив про відсутність належних доказів на підтвердження таких витрат та доказів їх фактичної сплати.

Колегія суддів не погоджується й з такими доводами апелянта.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:

Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 РОКУ у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).»

Вказана правова позиція однозначно застосована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року у справі №754/12116/18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, Верховним Судом у складу колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18, та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №813/481/18 та в постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.

В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством.

Таким чином позиція апелянта щодо неможливості стягнути витрати у зв`язку з тим, що позивач не надав докази їх фактичної сплати не може бути прийнята апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько