Справа №361/1572/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Броварська міська рада Броварського району Київської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року до суду звернувся позивач із позовом до відповідача про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення сесії Броварської міської ради від 21.02.2008 р. за № 652-33-05 батьку позивача - ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0828 га на АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, в подальшому батьком отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №223584, кадастровий номер 32:10600000:00:018:1204. Згідно з договору дарування земельної ділянки від 12 січня 2018 року батько позивача подарував йому - ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку. Сусідом позивача по земельній ділянці та по домоволодінню, що знаходиться на ній є його рідний дядько - ОСОБА_2 . До листопада 2019 року стосунки між ними були приязними та родинними, конфліктів не було. В листопаді 2019 року позивач звернувся до дядька з метою узгодження меж їх земельних ділянок та встановлення порядку користування ними, оскільки з вулиці Княжої до подвір`я позивача існує лише хвіртка розміром 1 метр 15 см., а воротами розміром 3 метри 80 см володіє дядько і заїхати на автомобілі в свій двір позивач може лише через ворота дядька. ОСОБА_2 начебто погодився на його пропозиції щодо користування воротами, але наступного ж дня він не попередивши позивача почав самовільно встановлювати залізний паркан на земельній ділянці позивача, що позбавляє його можливості заїзду власним автомобілем у свій двір та гаражу й обслуговування його частини житлового будинку. У них виник конфлікт, який позивач намагався вирішити мирним шляхом, тому надсилав відповідачу рекомендовані листи про порушення відповідачем його прав та відновлення земельної ділянки, проте листи залишились без відповіді. Позивач звернувся до землевпорядної організації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), якою згідно з абрису було встановлено, що попередня землевпорядна документація була виконана з технічними помилками та виконати перенесення межі земельної ділянки в натуру не є можливим, оскільки межа не відповідає фактичному використанню. Після отриманої відповіді позивач звернувся до Міськрайонного управління у Броварському районі та місті Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області та 04 березня 2020 року позивачем було отримано технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку відповідача у справі. Як було встановлено з отриманої позивачем технічної документації на земельну ділянку відповідача у справі рішенням сесії Броварської міської ради від 16.12.2004 р. за №589-28-24 ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку площею 829 кв.м., в тому числі 3 кв.м. - землі обмеженого користування - інженерний коридор лінії електропередач для обслуговування жилого будинку й господарських будівель на АДРЕСА_1 . В технічній документації відповідача міститься акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, в якому є підписи представника виконкому та суміжних землевласників, в тому числі бабусі позивача - ОСОБА_4 , яка на той час була користувачем земельної ділянки позивача, на зворотній стороні якого зроблений абрис земельної ділянки дядька та вказані розміри виїзду (виходу) із їхніх з дядьком земельних ділянок, які становлять 3 метри для дядька та 2,5 метри для земельної ділянки позивача, в техдокументації відповідача міститься генеральний план забудови його житлового будинку за станом на 09.10.1978 р., в якому встановлено розміри проїзду із його та земельної ділянки позивача, відповідачу - 3 метри, а позивачу - 2,5 м. Позивач вважає, що виготовлений Державний акт на право власності на землю виготовлений із грубим порушенням чинного законодавства. Позивач посилався на те, що кадастровий план, який міститься у технічній документації на земельну ділянку відповідача у справі складений з помилками та невірно, що суперечить генеральному плану та акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки між землекористувачами суміжних земельних ділянок, а тому державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача у справі є таким, що не відповідає технічній документації та повинен бути визнаний недійсним. Як вказувалось вище відповідач самовільно забетонував стовпчики на земельній ділянці позивача, на які встановлено паркан із металопрофілю, тобто заїхати на свій двір через ворота відповідача позивач не має змоги, у нього лишається вхід з вулиці розміром 1,15 м., доказом встановлення стовпів та паркану є схеми землекористувань, на яких відображено фактичне користування земельними ділянками відповідача та позивачем, а також фотокартки щодо встановлення паркану відповідачем у справі.

На підставі викладеного, просив суд визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №5772469, на земельну ділянку площею 0,0829 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель в АДРЕСА_1 кадастровий номер 32:0:180092, що належить на праві власності ОСОБА_2 та усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0828 га на АДРЕСА_1 кадастровий номер 32:10600000:00:018:1204, що належить позивачу на праві приватної власності шляхом демонтажу стовпчиків та паркану й повернення позивачу самовільно зайнятої відповідачем частини земельної ділянки та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати у справі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 08 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Броварська міська рада Броварського району Київської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 07 червня 2024 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні, призначеному на 12.09.2024 року, колегією суддів було запропоновано сторонам дійти згоди шляхом укладення мирової угоди.

17 вересня та 01 жовтня 2024 року на адресу суду надійшли заяви від ОСОБА_2 щодо незгоди на укладення мирової угоди і вирішення справи в позасудовому порядку.

За таких умов апеляційний суд розглядає справу в загальному порядку.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість доводів, якими апелянт обґрунтовує свою позицію, була висловлена ним в суді першої інстанції, їм суд дав належну правову оцінку, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Більша частина доводів апелянта ґрунтується на тому, що межі ділянки відповідача не відповідають акту погодження меж, який підписувала бабуся позивача. Даному питання суд приділив значну увагу, за результатами чого об`єктивно та аргументовано прийшов до висновку про те, що погодження меж сусідами є допоміжною процедурою при приватизації землі, направленою на уникнення можливих суперечок власників ділянок в майбутньому, однак таке погодження не є обов`язковим та вирішальним, і лише на цій підставі державний акт на право власності не може бути визнаний недійсним.

Доводи апелянта щодо того, що суд безпідставно не взяв до уваги один з наявних у справі висновків експерта, також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки вищевказаний висновок експерт складав саме з точки зору відповідності меж ділянки відповідача вищезгаданому акту погодження меж, що як вже зазначено вище, не може бути підставою для оскарження передачі земельної ділянки у власність.

Не можуть бути прийняті судом й доводи позивача щодо того, що оскільки ділянки сторін частково накладаються одна на одну, крім того межа ділянки відповідача зачіпає будинок позивача, саме межі ділянки відповідача є незаконними.

Земельна ділянка відповідача приватизована ним у 2004 році, тоді як земельна ділянка позивача була приватизована його батьком в 2008 році.

Як зазначав сам позивач в суді апеляційної інстанції, його будинок був побудований та введений в експлуатацію вже після того, як ОСОБА_2 (відповідач) приватизував свою земельну ділянку.

За таких умов суд дійшов висновку про те, що саме земельна ділянка позивача та частина його будинку накладається на межі ділянки відповідача, а не навпаки, як про це стверджує позивач. Таким чином позов з цих підстав підлягав до задоволення.

Окремо апеляційний суд звертає увагу і на те, що той паркан, встановленням якого позивач обґрунтовує необхідність звернення до суду, який потім було демонтовано, фактично встановлений відповідачем саме відповідно до меж його земельної ділянки. За таких умов порушення прав позивача з даного приводу суд не вбачає.

Сам лише той факт, що позивач не має достатньої ширини межі для виїзду на вул. Княжа не може обґрунтовувати наявність підстав для оскарження приватизації земельної ділянки відповідача, та може бути вирішено іншим чином, в тому числі й шляхом встановлення сервітуту. В той же час дане питання не є предметом розгляду у даній справі.

Інші доводи апелянта, як було зазначено вище, фактично вже були належним чином вирішені судом першої інстанції при вирішенні справи по суті, з чим в повній мірі погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько