КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/4616/21 Головуючий у суді І інстанції Рудюк О.Д.
Провадження № 22-ц/824/1953/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Євграфової Є.П., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 67 418,27 грн, вартість замовлення для визначення матеріального збитку у розмірі 2 000,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 19 вересня 2020 року на 12 км автодороги Київ-Сухолуччя-Богдани сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований, та велосипедом «Specialized» під керуванням ОСОБА_1 , винним у скоєнні якої визнано відповідача постановою суду 28 грудня 2020 року у справі № 363/3684/20.

Внаслідок зазначеної ДТП належний йому на праві власності транспортний засіб «Volkswagen Shuttle» зазнав механічних пошкоджень. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № 14/11/20 від 13 листопада 2020 року, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 67 418,27 грн. Крім того, у зв`язку із замовленням та проведенням експертної оцінки майна, він поніс витрати у розмірі 2 000,00 грн.

З урахуванням наведеного та на підставі статей 22, 1116, 1187, 1192 ЦК України позивач вважав, що відповідач, як винуватець ДТП, зобов`язаний відшкодувати йому майнову шкоду у вигляді витрат, які він змушений зробити для відновлення свого автомобіля (вартість відновлювального ремонту).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 25 908,06 грн, вартість замовлення для визначення матеріального збитку у розмірі 2 000,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, сторони подали до суду апеляційної інстанції апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі відповідача порушується питання про скасування вказаного рішення суду з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку, як письмовому доказу у справі, звіту про визначення вартості матеріального збитку, оскільки відповідна оцінка проводилася через 2 місяці після ДТП, а ОСОБА_1 на огляд транспортного засобу не зміг потрапити через направлення оцінювачем повідомлення не на його адресу. Матеріали справи не містять доказів, що саме під час ДТП, що мала місце 19 вересня 2020 року, в автомобілі ОСОБА_2 було пошкоджено саме ті деталі та саме в тому місці, які зазначені у звіті. Суд не звернув увагу на недоведеність позовних вимог та відсутність доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між обставиною ДТП та пошкодженнями автомобіля позивача, що досліджувалися оцінювачем під час складання звіту від 13 листопада 2020 року. Наведені обставини, на думку відповідача, свідчать про те, що для об`єктивного визначення вартості пошкодження транспортного засобу є необхідність в проведенні судової експертизи, яка дасть відповідь щодо вартості матеріальної шкоди, про що ним заявляється окремо клопотання.

В апеляційній скарзі позивача порушується питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 41 510,21 грн шкоди з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував положення статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої лише заявлені вимоги до страховика заподіювача шкоди обмежується розміром матеріального збитку у вигляді відновлювального ремонт транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу.Фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому, включає як реальну вартість пошкодженого майна так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (повна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу). Позивач на підтвердження розміру збитків надав копію звіту № 14/11/20 від 13 листопада 2020 року, відповідно до якого він має понести на відновлення свого автомобіля витрати у розмірі 67 418,27 грн. Вказаний звіт є достатнім доказом, що підтверджує розмір завданих збитків в результаті ДТП, а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано. Із положень статті 22 ЦК України вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Посилання суду на розмір матеріальних збитків з урахуванням коефіцієнту зносу є некоректним, оскільки такий підхід застосовується для розрахунку розміру страхового відшкодування особі страховиком, тоді як у всіх інших випадках береться до уваги вартість відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнту фізичного зносу. Зазначене вище узгоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Голосної А.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на те, що звіт, який складений на замовлення ОСОБА_2 , виконаний із додержанням вимог чинного законодавства про оцінку майна, яким не передбачено обов`язку оцінювача та/або замовника здійснювати виклик заінтересованих осіб для проведення оцінки завданого матеріального збитку.

До своєї апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко М.М. додав клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, проведення якої доручити експертам Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Дослідивши сукупність передбачених частиною першою статті 103 ЦПК України обставин, за яких суд призначає експертизу, колегія суддів вважає, що обставини даного спору, з урахуванням змісту постановлених перед експертами питань, доводів позовної заяви, апеляційної скарги відповідача, відзиву на неї, не вимагають залучення фахівця, який має спеціальні знання у галузі автотоварознавства, а висновок такої експертизи не буде мати для суду наперед встановленого значення, оскільки оцінюється у сукупності з іншими доказами у справі.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи обставини даної справи, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, оскільки цейдоказ не має значення для правильного вирішення спору під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення клопотання відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи у цій справі.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 19 вересня 2020 року о 12 год. 10 хв. на 12 км автодороги Київ-Сухолуччя-Богдани Вишгородського району Київській області Чванкін Ю.Р., керуючи велосипедом «Specialized», залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, яка склалась, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року у справі № 363/3684/20 ОСОБА_1 за фактом вищевказаної ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 27 грудня 2019 року власником автомобіля «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_2

11 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір № 03/11/20 щодо проведення оцінки транспортного засобу «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 для визначення матеріальних збитків на дату ДТП.

Згідно із пунктом 3.1 договору та акту виконаних робіт від 13 листопада 2020 року вартість виконаних робіт становила 2 000,00 грн, які позивачем були сплачені 12 листопада 2020 року, що підтверджується дублікатом квитанції 0.0..1.

Відповідно до звіту № 14/11/20 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (далі - КТЗ) від 13 листопада 2020 року величина вартості матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого КТЗ «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , з врахуванням допусків, в межах яких відбулась оцінка, складає 25 908,06 грн.

Як встановлено судом, шкода, заподіяна відповідачем під час ДТП, яка сталась 19 вересня 2020 року, позивачу відшкодована не була.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб позивача було пошкоджено з вини відповідача, тому він зобов`язаний сплатити позивачу доведену майнову шкоду у розмірі 25 908,06 грн, яка становить вартість матеріального збитку, яка встановлена звітом № 14/11/20 від 13 листопада 2020 року.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Між сторонами існує спір, що виник з деліктного зобов`язання про відшкодування шкоди власнику пошкодженого майна (транспортного засобу) винною особою - заподіювачем шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

У справі, яка переглядається, позивачем надано копію звіту № 14/11/20 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого КТЗ від 13 листопада 2020 року, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , згідно з яким вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, який належить позивачу, становить 67 418,27 грн, з яких 2 496,00 грн - вартість ремонтно-відновлювальних робіт; 5 621,97 грн - вартість необхідних для ремонту матеріалів; 59 300,30 грн - вартість складових (деталі, вузли та агрегати), що підлягають заміні під час ремонту.

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу менше ринкової вартості автомобіля на момент пошкодження, що становить 239 254,25 грн.

При цьому, визначаючи вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 25 908,06 грн,оцінювач застосував коефіцієнт 0,70 фізичного зносу складових, що підлягають заміні.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно із вимогами пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 344/3008/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 709/370/20, який підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 , що відповідає висновку, зробленому у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16, згідно якого за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає, оскільки у справі, що переглядається, позивач заявив вимогу не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення вартості відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП, винуватцем якого є відповідач.

Стягуючи з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу, суд першої інстанції не врахував, що такий підхід застосовується для розрахунку розміру страхового відшкодування потерпілій особі страховиком заподіювача шкоди, тоді як у даному випадку слід брати уваги вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування його фізичного зносу.

За таких обставин ОСОБА_1 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в сумі 67 418,27 грн, оскільки такий розмір відшкодування визначено згідно вимог чинного законодавства, адже за обставин цієї справи автомобіль не є фізично знищеним і позивачем заявлено вимоги про відшкодування завданої матеріальної шкоди у зв?язку з необхідністю відновлення автомобіля з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу).

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

За частиною третьою статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні ДТП повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (з відповідними змінами).

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наданий позивачем звіт № 14/11/20 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого КТЗ від 13 листопада 2020 року.

Як вбачається зі змісту вказаного звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , який діяв на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 882/18, виданого Фондом державного майна України 08 листопада 2018 року, проведення оцінки було здійснено атестованим і зареєстрованим оцінювачем за результатом огляду пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 ,внаслідок його пошкодження в ДТП 19 вересня 2020 року з метою визначення ринкової вартості автомобіля, вартості відновлювального ремонту, вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу та вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля.

В додатках до вказаного звіту містяться протокол огляду транспортного засобу, в якому зазначено назви пошкоджених деталей і опис таких пошкоджень, фототаблиця отриманих ушкоджень, а також ремонтна калькуляція з переліком ремонтно-відновлювальних робіт і ушкоджених деталей задньої частини кузову, які необхідно замінити для відновлення попереднього стану автомобіля позивача, пошкодженого внаслідок неправомірних дій відповідача.

Вказаний звіт про оцінку майна є належним і допустимим доказом на підтвердження завданих збитків, внаслідок події, що сталась з вини відповідача, у вигляді витрат, які власник пошкодженого автомобіля мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) і вказаний розмір збитків відповідачем не спростований.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18-ц.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що звіт про оцінку вартості майнового збитку складений через 2 місяці після ДТП, а ОСОБА_1 на огляд транспортного засобу не зміг потрапити через направлення оцінювачем повідомлення не на його адресу, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 5.2 зазначеної Методики у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Отже, присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби.

Крім того, доводи ОСОБА_1 про те, що його не було викликано для проведення огляду транспортного засобу для проведення оцінки вартості завданого збитку, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об'єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у висновку розрахунків. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом.

Відповідачем не доведено необґрунтованості чи суперечності висновків звіту № 14/11/20 від 13 листопада 2020 року іншим матеріалам справи та не спростовано викладених у ньому обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2020 року на автодорозі Київ-Сухолуччя-Богдани ДТП сталася за обставин того, що велосипед «Specialized» під керуванням ОСОБА_1 здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Shuttle» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований на узбіччі, та від удару вказаний автомобіль зазнав пошкоджень задньої частини.

Відповідно до матеріалів справи автомобіль «Volkswagen Shuttle» мав пошкодження задньої частини, зокрема, кришки багажника та інших конструктивних елементів, що знаходилися на ній та є її складовою (заднє скло, значок, наклейка ручки кришки тощо), що передбачено специфікою моделі даного автомобіля.

Під час огляду цього транспортного засобу 05 березня 2021 року було встановлено, що кришка багажника зазнала деформації, а встановлене на ній скло було розбито в результаті ДТП, у зв`язку з чим для відновлення попереднього стану автомобіля необхідна їх заміна разом з іншими деталями, що також підтверджується фотоматеріалами, долученими до відповідного протоколу.

Доказів того, що на вказаному транспортному засобі до або після ДТП були інші пошкодження, які не є характерними для ДТП, яка мала місце 19 вересня 2020 року ів якій автомобіль був пошкоджений, відповідачем не надано, отже його доводи є голослівними.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що кришка багажника на фотокартках має вм`ятини, але не є такою, що знищена чи такою, що не підлягає риштовці та відновленню.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивачем було заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано належні докази на підтвердження завданих йому збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити, для відновлення свого майна до попереднього стану (вартості відновлювального ремонту), в тому числі заміни кришки багажника та інших її конструктивних елементів у відповідності до специфікації, тому він справі вимагати відшкодування завданих збитків у повному обсязі відповідно до вимог статей 22, 1192 ЦК України.

Стягнення майнової шкоди у визначеному позивачем розмірі з відповідача, як з винної особи, у даному випадку відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 908,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 6);1 362,00 грн - за подання апеляційної скарги (а.с. 159); 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 49-59), а всього підлягає стягненню 9 270,00 грн судових витрат.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 67 418,27 грн (шістдесят сім тисяч чотириста вісімнадцять гривень 27 копійок), вартість замовлення для визначення матеріального збитку у розмірі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень) та судові витрати у розмірі 9 270,00 грн (дев`ять тисяч двісті сімдесят гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Є.П. Євграфова

Д.О. Таргоній