Справа № 464/4876/23 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/470/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є пенсіонером-інвалідом, проживає один, перебуває на диспансерному обліку у диспансері радіаційного захисту населення постраждалого від аварії на ЧАЕС. Зазначає, що має двох синів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких виростив, вивчив. ОСОБА_2 з 1993 року отримує пенсію по інвалідності, яку він йому допоміг оформити. Сини проживають окремо в квартирах, куплених позивачем, працюють, однак йому як батькові не допомагають. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26.11.2012 року позивачу призначено аліменти в сумі 300,00 грн. щомісяця від сина ОСОБА_3 . На даний час позивач знаходиться в тяжкому фізичному стані, в нього загострилися хвороби, у зв`язку з чим йому важко пересуватися та він потребує допомоги, а тому на підставі ст.202 СК України змушений звернутися до суду. Просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог зобов`язати ОСОБА_2 приходити щотижня (вівторок, суботу) допомагати батькові в придбанні продуктових і побутових товарів (за кошти позивача), допомагати прибирати в квартирі, відмічатися в журналі прибуття (за неприбуття штраф 300,00 грн.); компенсувати вартість коштів, потрачених на придбання медикаментів в сумі 9787,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що судом було порушено порядок розгляду справи та не досліджено наданих доказів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

13 березня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи як ліквідатор аварії на ЧАЕС та отримує пенсію.

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його потребу в матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Вказані правові норми вказують на те, що обов`язок повнолітніх сина/дочки («повнолітніх дітей» - Конституція України) утримувати своїх батьків виникає за умови, що батьки є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Сам по собі факт непрацездатності батьків (досягнення пенсійного віку, встановлення інвалідності) не зумовлює виникнення у повнолітній сина/дочки обов`язку надання батькам утримання. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків та їх об`єктивно визначених нормальних потреб.

Ознакою того, що непрацездатні батьки потребують матеріальної допомоги є отримання ними пенсії, інших доходів, які не забезпечують їхніх нормальних потреб у харчуванні, придбанні одягу, оплаті необхідних послуг для забезпечення соціальних і культурних потреб.

При цьому до уваги береться отримання батьками пенсії, доходів з інших джерел, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

За таких обставин, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, позивач зобов`язаний був обґрунтувати та підтвердити доказами свою потребу у матеріальній допомозі для задоволення своїх нормальних життєвих потреб, неспроможність їх забезпечити самостійно з урахуванням свого майнового стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності, встановленим ст. ст. 77 - 80 ЦПК України.

Крім того, відповідно до п. 2, п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та в строки встановлені законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно зі Законом України «Про статус та соціальний захисти осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», окрім пенсії позивач забезпечений соціальними пільгами, зокрема має право на стаціонарне лікування в спеціалізованих лікарнях з повним забезпеченням необхідними лікарськими засобами та має право на безкоштовні ліки за рецептом лікаря.

Позивачем не надано суду доказів звернення до сімейного лікаря за рецептами на безкоштовні ліки та отримання відмови.

Лист Філії «Центру радіаційного захисту населення» від 04.05.2023 року, долучений до апеляційної скарги, про те, що декларація на медичне обслуговування з ОСОБА_1 не перезаключена не може свідчити про те, що позивач не уклав декларації в іншій медичній установі.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25 жовтня 2023 року у справі №464/5575/23 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії та зобов`язано ОСОБА_3 компенсувати ОСОБА_1 вартість коштів, витрачених на придбання медикаментів, у розмірі 6 073 (шість тисяч сімдесят три) гривні 32 (тридцять дві) копійки.

Як вбачається з тексту рішення Сихівського районного суду м.Львова судом було стягнуто кошти витрачені на медикаменти на підставі фіскальних чеків, на які позивач посилається і в даній справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про компенсацію вартості коштів, потрачених на придбання медикаментів не підлягає до задоволення.

Позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 приходити щотижня (вівторок, суботу) допомагати батькові в придбанні продуктових і побутових товарів (за кошти позивача), допомагати прибирати в квартирі, відмічатися в журналі прибуття (за неприбуття штраф 300,00 грн.) колегія суддів вважає такими, що не підлягають до задоволення.

На відміну від зобов`язання повнолітніх дітей надавати допомогу непрацездатним батькам, які її потребують, піклування про батьків у вигляді відвідувань не забезпечено юридичними санкціями, тобто його виконання не можна здійснити примусом.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2024 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.