ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6442/23 Номер провадження 22-ц/814/2041/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року, ухвалене суддею Турченко Т.В., повний текст рішення складено 13 лютого 2024 року

у справі за позовом ТОВ «Полтавагаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, -

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2021 року ТОВ «Полтавагаз Збут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованістьза спожитий природний газ у розмірі 39 387,97 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 684,00, а всього 4 2071,97 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 01.07.2015 року згідно з рішенням НКРЕКП для побутових споживачів в зоні обслуговування ПАТ «Полтавагаз» в Полтавській області реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється суб`єктом господарювання ТОВ «Полтавагаз Збут». Відповідач є споживачем природного газу, а тому вказаний факт є його згодою на приєднання до умов типового Договору постачання природного газу побутовим споживачам, йому присвоєно персоніфікований ЕІС-код та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для здійснення оплати. Відповідач належним чином договірні зобов`язання не виконує, станом на 01.10.2023 року має заборгованість, яка становить 39 387,97 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року позов ТОВ «Полтавагаз Збут» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавагаз Збут» заборгованість за спожитий природний газ в сумі 39 387,97 грн. та 2 684 грн. судового збору, а всього 42 071,97 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що свої зобов`язання по наданню послуг по безперервному постачанню природного газу ТОВ «Полтавагаз Збут» виконало належним чином. Зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості прийнятого природного газу та послуг з його постачання у порушення вимог ст.ст. 526, 714 ЦК України, п.22 Правил з боку споживача природного газу ОСОБА_1 виконані не належним чином. Відповідачем не було спростовано належними та допустими доказами наявність основного боргу за спожитий природний газ, який підтверджується наданим позивачем обґрунтованим розрахунком заборгованості та становить 39387,97 грн. Суд прийшов до висновку що позовні вимоги ТОВ «Полтавагаз Збут» є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив та не переконався згідно ст. 76 ЦПК України, що у позивача відсутні докази наявності у нього відповідної ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України, яка діє на даний час. Крім того, судом першої інстанції не було встановлено характер товарної продукції і не з`ясовано, що ж позивач постачав:- газ (пропан, бутан, метан), природний газ, газоподібне паливо. Відповідач наголошував про ці відмінності в судовому засіданні, проте, суд першої інстанції проігнорував та не з`ясував у позивача, що саме або яку товарну продукцію він, нібито, постачав відповідачу. Звертає увагу, що основний вид діяльності Оператора ГРМ є КВЄД 35.22 «Розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи». Проте, чинним законодавством України, а саме Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» не передбачено ліцензування такого виду діяльності як «розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи». Ці суттєві відмінності між офіційним КВЄД і ліцензійного виду діяльності, що у позивача (оператора ГРМ), суд залишив поза увагою та допустився хибних висновків щодо правової позиції позивача в суді та, як наслідок, відповідальності відповідача. Вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив матеріали справи, стверджуючи, що відповідач перебував у договірних відносинах із позивачем з липня 2015 року до 01.03.2021 року та здійснював оплату за спожитий природній газ, що підтверджується карткою абонента. Також зазначає, що один і той самий договір не може бути і публічним, і договором приєднання. У ЦК України дається визначення публічному договору і договору приєднання, це різні по договори з різними умовами реалізації прав та обов`язків сторін, а тому змушування до підписання чи приєднання до неправомірного правочину (договору) підпадає під ст. 230.ЦК України «Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману» та ст. 355 Кримінального Кодексу України «Примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань». Суд першої інстанції не взяв до уваги факт того, що позивач не проявив бажання на встановлення будь-яких правовідносин з відповідачем, не направляв відповідачу заяв-приєднання до договору та не повідомляв щодо пропозиції з укладання договору. Також суд першої інстанції при формуванні своїх висновків не взяв до уваги вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» а саме: «якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним» (ст.18 п.5); «Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції» (ст. 19 п.4); «права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення» (ст.21 ч.2). Відповідач не погоджується з такою хибною презумпцією укладення договору тому, що не угодивши та не розкривши всі умови договору, Оператор ГРМ неправомірно схилив відповідача до цивільно-правових відносин: акцептування договору через проплату пропозиції, через приховування інформації про те, що Оператор ГРМ ПАТ з газопостачання та газифікації «Полтавагаз» () перетворилася в АТ «Полтавагаз», а Позивач ТОВ «ПОЛТАВАГАЗ ЗБУТ» (), неправомірно скориставшись захищеними персональними даними фізичної особи ОСОБА_1 , висуває безпідставні претензії. Зокрема, номер персонального рахунку НОМЕР_2 був використаний ТОВ «ПОЛТАВАГАЗ ЗБУТ» () без попередження відповідача та по ньому були здійснені помилкові оплати у 2015-2020 роках.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Полтавагаз Збут» просить відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що з 01.07.2015 року згідно з рішення НКРЕКП №1734 від 11.06.2015 року для побутових споживачів в зоні обслуговування ПАТ «Полтавагаз» в Полтавській області реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється суб`єктом господарювання - ТОВ «Полтавагаз Збут».

Постановами Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року №758 та від 22.03.2017 року №187 затверджено «Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)», відповідно до якої ТОВ «Полтавагаз Збут» визначено постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям.

З 01.10.2015 року введено в дію Закон України «Про ринок природного газу».

Відповідно до ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Пунктом 32 ч.1 ст. 1 Закону встановлено, що Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до положень ч.3 ст. 4 Закону до компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження Правил постачання природного газу.

27.11.2015 року набрали чинності Правила постачання природного газу, затверджені Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1382/27827 (далі - Правила).

На виконання вимог ст.ст. 12 та 40 Закону, НКРЕКП було затверджено Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам (постанова НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2500, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за № 1386/27831) (далі - Типовий договір постачання).

На вимогу розділу ІІІ п.24 Правил, ТОВ «Полтавагаз Збут» як постачальник зі спеціальними обов`язками опублікувало на сайті poltavagazzbut.com.ua та у спецвипуску газети «Зоря Полтавщини» від 25.12.2015 року чинну редакцію Правил та Типового договору постачання.

Відповідно до п.1.3. Типового договору постачання, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст. 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк шляхом приєднання споживача до умов цього договору (а.. 11-12).

Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору є отримання постачальником поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам (Постанова КМУ №758 від 01.10.2015 року), - факт споживання природного газу .

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває у договірних відносинах з ТОВ «Полтавагаз Збут». На даного абонента відкрито особистий рахунок № НОМЕР_2 для здійснення оплати.

ОСОБА_1 перебував у договірних відносинах із ТОВ «Полтавагаз Збут» з липня 2015 року до 01 березня 2021 року та здійснював оплату за спожитий природній газ, що підтверджується карткою абонента.

Починаючи з 01.03.2021 року ТОВ «Полтавагаз Збут» та по теперішній час не постачає природній газ за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 01.03.2021 року заборгованість за спожитий природній газ становила 39 387,97 грн. (а.с. 7-8).

Боржником регулярно сплачувались кошти не в повному обсязі на особовий рахунок, який закріплений за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем у відповідності до п.6 ч.3 ст. 175 ЦПК України з метою досудового врегулювання спору неодноразово, а саме 21.08.2021 року та 28.12.2022 року направлялися претензії про заборгованість за спожитий природній газ в сумі 39 387,97 грн. (а.с. 9,10).

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 у січні 2021 року було внесено платіж за спожитий природній газ в сумі 1934,10 грн. (а.с. 7 зворот).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Статтею 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64,68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 22. розділу ІІІ Правил, побутовий споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договору.

Умовами Типового договору постачання, а саме п.2.1. передбачено, що постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Пунктом 4.6. Типового договору постачання передбачено, що при розрахунку за квитанціями абонентської книжки постачальника споживач самостійно розраховує суму платежу та сплачує його постачальнику не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання його умов не допускається, ст. 526 ЦК України законодавчо закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Вимоги ст. 629 ЦК України визначають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Полтавагаз Збут» заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 39 387,97 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є споживачем послуг ТОВ «Полтавагаз Збут» з постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , йому присвоєно персоніфікований ЕІС-код, відкрито особистий рахунок № НОМЕР_2 для здійснення оплати.

Як встановив суд першої інстанції і це вбачається з картки абонента ОСОБА_1 , за період з жовтня 2014 року по січень 2021 року споживач ОСОБА_1 частково здійснював оплату за споживання природного газу, останній платіж ним здійснено у січні 2021 року у розмірі 1934,10 грн.

Починаючи з лютого 2021 року і до серпня 2023 року включно ОСОБА_1 не здійснює оплату за споживання природного газу, що підтверджується даними картки абонента (а.с. 7-8).

З 01.03.2021 року ТОВ «Полтавагаз Збут» не постачає пригородній газ за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не було укладено відповідного договору про постачання природного газу побутовим споживачам, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Полтавагаз Збут» направило оферту (опублікований в примірнику газети «Зоря Полтавщини» договір про постачання природного газу, який було доставлено відповідачам), виконувало послуги з постачання природного газу до споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 не звертався з заявою про відмову від укладення договору, тобто прийняв оферту. Крім того, згідно витягу з особової картки абонента/споживача ОСОБА_1 (о/ НОМЕР_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що у період з листопада 2014 року по січень 2021 року споживачем було проведено оплату наданих послуг на загальну суму 28 345,50 грн. Таким чином, оскільки від відповідача заперечень про незгоду з умовами договору не надійшло, тому договір відповідно до правил статей 633, 634 ЦК України є укладеним.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчиненні певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертається (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 641 ЦК України пропозицією укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажити товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Разом з тим, згідно зі статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Виходячи з тлумачення пункту 2 статті 205, пункту 2 статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.

Таким чином, договір про надання послуг з постачання природного газу є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень, або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі або законі не висловив заперечень проти договору (мовчання).

Доводи апеляційної скарги про наявність суттєвих відмінностей між офіційним КВЕД і ліцензійного виду діяльності позивача, то ці доводи є безпідставними, оскільки згідно виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у ТОВ «Полтавагаз Збут» основний вид економічної діяльності є торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи. При цьому, ТОВ «Полтавагаз Збут» не є оператором ГРМ і не є оператором ГТС та немає відповідно КВЕД 35.22.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, невірного розуміння відповідачем ОСОБА_1 вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов