Справа № 128/1500/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

29 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді - Саєнко О.Б., при секретарі - Фольварковій Н.О.,

без участі сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

25.04.2023 адвокат Хейніс О.Г. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із вищевказаною позовною заявою, яку представник позивача вмотиввував тим, що 25.05.2020 ОСОБА_3 (далі - відповідач) позичив у ОСОБА_1 (далі - позивач) 40 000 (сорок тисяч) доларів США, які відповідач мав повернути на вимогу позивача.

Зазначає, що 23 червня 2021 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення йому заборгованості за борговою розпискою від 25 травня 2020 року. Вимога була надіслана поштовим відправленням 084, яке було вручене відповідачу 07.07.2021. Після пред`явлення вимоги заборгованість відповідачем не була погашена, тому позивач змушений звернутись до суду із даним позовом, за захистом своїх порушених прав.

Також представник позивача вказує, що у борговій розписці було зазначено, що відповідач має повернути грошові кошти на усну вимогу позивача. Вимога про повернення коштів була отримана відповідачем 07.07.2021 та за період 07.07.2021 по 07.08.2021 минув 31 день, а тому зважаючи на положення ч.2 ст.625, ч. 2 ст. 1049 ЦК України, відповідачу були нараховані 3% річних за період із 07.08.2021 по день пред`явлення позову (21.02.2022 ).

Тому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 : заборгованість за договором позики, який був укладений 25.05.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у загальному розмірі 40 650,96 доларів США, які складаються із 40 000 доларів США - заборгованості за позикою, 650,96 доларів США - три відсотки річних; 30 000 грн. судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката.

07.02.2024 у судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Хейніс О.Г. не з`явилися; попередньо через канцелярію суду позивач подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та в разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник позивача- адвокат Хейніс О.Г. , який належним чином був судом повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання до суду не з`явився з невідомих для суду причин.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явився, по невідомим суду причинам, про час, дату та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, в порядку ч.10 ст. 187 ЦПК України. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходило, у зв`язку з чим, суд вирішив провести заочний розгляд справи, про що постановив відповідну ухвалу.

Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб та постановити процесуальне рішення на підставі наданих позивачем письмових доказів у справі.

Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 25.05.2020 ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 40 000 доларів США, про що відповідач власноруч написав розписку, в якій засвідчив, що дійсно позичив у позивача вищевказану суму коштів та зобов`язався повернути їх за усною вимогою позикодавця (а.с.12).

02.07.2021 адвокат Гаврищук В.М. в інтересах ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 направив вимогу про повернення заборгованості на загальну суму 40 000 доларів США згідно боргової розписки від 25.05.2020 (а.с.16), яку відповідач отримав 07.07.2021 (а.с.19), проте вказана вимога останнім залишене без належного реагування та гроші повернуті позивачу не були.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 взяте на себе зобов`язання не виконав та на вимогу позивача ОСОБА_1 не повернув суму позики, у зв`язку з чим, позивач звернулася за захистом свого порушеного права до суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

З огляду на вищезазначені обставини та оцінені письмові докази в їх сукупності, в тому числі, зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 25.05.2020 про отримання в борг суми коштів в розмір 40 000 доларів США із зазначенням строку їх повернення - за вимогою позикодавця, в свою чергу, на вимогу позикодавця, позичальник грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим в нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 40 000 доларів США.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми грошових коштів переданих за розпискою, у розмірі 40 000 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України, підлягають до задоволення в повному обсязі.

Окрім того представник позивача просив суд стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 650,96 доларів США.

Частина 2 ст. 625 ЦК України вказує на те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач на вимогу позивача, як це обумовлено у борговій розписці від 25.05.2020 суму боргу не повернув, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України повинен сплатити позивачу 3 % річних.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума грошових коштів переданих за розпискою, у розмірі 40 000 доларів США та 3 % річних (від простроченої суми за період з 07.08.2021 по 21.02.2022) в сумі 650,96 доларів США, що в загальному розмірі становить 40 650,96 доларів США.

Крім цього, статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представник позивача у позовній заяві просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 гривень, в обґрунтування заявленої суми на надання правової допомоги представником позивача надано: копію договору про надання правової допомоги від 04.11.2021 (а.с.23-27); копію додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 04.11.2021 (а.с.28-29); дві копії квитанцій до прибуткового касового ордеру №04/11/21 від 04.11.2021 та №15/11/21 від 15.11.2021, відповідно до яких, позивачем у загальній сумі сплачено 30000 гривень за надання правничої допомоги (а.с.30); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №1406 від 25.05.2018 та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1031549 (а.с.320.

Крім цього, у позовній заяві представником позивача зазначено опис робіт (надання послуг), з якого судом убачається, що адвокатом Хейнісом О.Г. було надано Желіховському О.М. наступну професійну правничу допомогу: вивчення документів, для підготовки та написання позовної заяви, вартість послуги складає - 2 000,00 грн.; підготовка та написання позовної заяви, підготовка додатків до позовної заяви, вартість послуги складає - 15 000,00 грн.; надання усних консультацій клієнту, вартість послуги складає - 3 000,00 грн.; представництво інтересів позивача в суді першої інстанції, вартість послуги складає - 10 000,00 грн., що в загальному розмірі становить 30 000,00 гривень (а.с.5).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/455/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії ) бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, також визначені положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В той же час, відсутність заперечень з боку відповідача не може мати наслідком стягнення з нього витрат на правову допомогу в такому розмірі, що очевидно призведе до надмірного обтяження відповідача.

В даному випадку суд звертає увагу, що дослідження судом співмірності витрат на правову допомогу здійснюється судом навіть у тому випадку, коли сам відповідач не надає будь-яких письмових заперечень.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд вважає, що витрати на правову допомогу в загальному розмірі 30 000,00 грн. є не співмірними із складністю даної цивільної справи, наданим адвокатом обсягом послуг, зокрема, даний спір для кваліфікованого адвоката є спором незначної складності. Крім того, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Також, матеріали даної справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а відтак, на переконання суду, адвокатом Хейнісом О.Г. було виконано незначний обсяг технічної та юридичної роботи щодо підготовки даної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 суд касаційної інстанції зазначив, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Визнаючи розмір судових витрат на надання професійної правничої допомоги суд вважає за необхідне виключити з опису робіт (надання послуг) суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, такі послуги як: надання усних консультацій клієнту, оскільки цю роботу адвокатом повинно було би бути зроблено під час вивчення документів, для підготовки та написання позовної заяви, окрім того у вказаному описі, адвокатом зазначено послугу: представництво інтересів позивача в суді першої інстанції, в той час як адвокат жодного разу не приймав участі підготовчому та судовому засіданні , не подав до суду жодних заяв та (або) клопотань. Також, слід частково виключити витрати щодо підготовки та написання позовної заяви, підготовка додатків до позовної заяви, оскільки з матеріалів доданих до позову, убачається, що вимогу про повернення заборгованості на загальну суму 40 000 доларів США згідно боргової розписки від 25.05.2020, підготовлено та скеровано на адресу відповідача в інтересах позивача іншим адвокатом, а саме Гаврилюком В.М. (а.с.16).

Таким чином, врахуючи складність справи, предмет спору, обсяг фактично наданих адвокатом послуг в суді першої інстанції, суд вбачає вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. є завищеними та такими, що не відповідають принципу співмірності, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу грошові кошти в розмірі 7 000 гривень.

В іншій частині вимог позивача про стягнення з відповідача у рахунок повернення понесених витрат на правову допомогу адвоката слід відмовити.

Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.263- 265, 268, 280-282 ЦПК України, Суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме суду зареєстроване у встановленому законом прядку місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , суму боргу позики в розмірі 40 650,96 доларів США (сорок тисяч шістсот п`ятдесят доларів США, 96 центів) за розпискою від 25.05.2020, яка складається із: 40 000 доларів США - заборгованості за позикою та 650,96 доларів США - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме суду зареєстроване у встановленому законом прядку місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , кошти у рахунок повернення понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) гривень.

В інший частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 у рахунок повернення понесених витрат на правову допомогу адвоката - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме суду зареєстроване у встановленому законом прядку місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 у рахунок повернення сплаченого судового збору в розмірі 14 861,99 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят одну гривню 99 копійок).

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Олена САЄНКО