Номер провадження: 22-ц/813/1446/24
Справа № 507/1012/22
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 507/1012/22

Номер провадження: 22-ц/813/1446/24

Одеський апеляційний суд у складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участі секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, за апеляційною скаргою адвоката Дулдієра Олександра Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Любашівського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Дармакуки Т.П. о 15 годині 32 хвилині 30 березня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить виселити відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з належного їй на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Позивачка також просить стягнути з відповідачів судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Біля 4-х років назад вона надала дозвіл ОСОБА_2 на проживання у вказаному житловому будинку без укладення письмового договору оренди житлового будинку, з умовою, що відповідач буде сплачувати рахунки за комунальні послуги.

На час звернення до суду в неї народилася друга дитина та виникла необхідність проживання у даному будинку. Однак відповідачі не надають доступу до її власності. Вона неодноразово намагалася потрапити в будинок, але відповідачі позбавили її цього права (а. с. 2 3).

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить в задоволенні позову відмовити, вказує, зокрема на те, що із позивачкою була домовленість про те, що вона продає будинок за - 15 000 доларів США. У подальшому суму було зменшено до 11 750 доларів США, оскільки будинок потребував багато вкладень. Він зобов`язався сплатити кошти ОСОБА_1 частинами протягом 4-х років. Із серпня 2019 року він сплачував кошти частинами за продаж будинку і при виплаті всієї суми позивачка зобов`язувалася укласти із ним договір купівлі-продажу будинку. Таким чином він сплатив позивачці - 8 000 доларів США. Тому вимоги позивачки є безпідставними (а. с. 21 22).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30.03.2023 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із житлового будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі - 992,40 грн...

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі - 992,40 грн..

Відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово. Підтвердженням вказаного є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване місце їх постійного проживання. Відсутні будь-які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивачки, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку (а. с. 98 99).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Дульдієр О.А., діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, зокрема на те, що судом першої інстанції було розглянуто справу за відсутності відповідача, за наявності клопотання про відкладення розгляду справи. Судом не було враховано наявність кримінального провадження про заволодіння ОСОБА_1 шляхом омани грошовими коштами в сумі - 8000 доларів США. Позивачкою не було зазначено жодних підстав для виселення (а. с. 104 105, 126 127).

Узагальнені доводи позивачки в апеляційному суді

Адвокат Жмурко С.Л., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції (Т. 1, а. с. 151 152).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.05.2023 року апеляційну скаргу адвоката Дульдієра О.А., діючого від імені ОСОБА_2 ,залишено без руху (Т. 1, а. с. 120 120 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Дулдієра О.А., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 30 березня 2023 року (а. с. 136 136 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2023 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи. Призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду з повідомленням учасників процесу (а. с. 140).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2024 року задоволено клопотання адвоката Жмурко Світлани Леонідівни, діючої від імені ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.04.2024 року від адвоката Дулдієра О.А., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Адвокат Жмурко С.Л., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання адвоката Дулдієра О.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, колегія суддів зазначає, що останнє не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Справа неодноразово призначалась до розгляду та неодноразово відкладалась саме за клопотанням сторони ОСОБА_2 ..

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що до клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів неможливості участі у судовому засіданні самого ОСОБА_2 або інших доказів щодо поважних причин, за яких останній не може з`явитися у судове засідання, заявити клопотання про проведення його в режимі відеоконференції.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Дулдієра О.А., діючого від імені ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Як вбачається із копії паспорту та домової книги, позивачка - ОСОБА_1 зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 4, 8-11).

У зазначеному житловому будинку проживають відповідачі, проте ОСОБА_2 зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 зареєстрована за адресою - АДРЕСА_3 . Зазначений факт підтверджується довідкою управління «Центр надання адміністративних послуг» Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області (а. с. 17, 43).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного вищевказаного висновку про задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не було задоволено клопотання про відкладення розгляду справи за наявності доказів неможливості прибуття в судове засідання.

Колегія суддів звертає увагу, що процесуальний закон не містить вимог про необхідність врахування судом поважності причин неявки до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім?ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19) зроблено висновок, що: «встановлені судами обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово. Будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування, тощо матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу будинку, ОСОБА_2 сплачував кошти періодичними платежами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на підтвердження вказаних обставин апелянтом не було надано належних та допустимих доказів (розписок про передачу коштів, тощо).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, як встановлено матеріалами справи, а саме рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30.11.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (а. с. 189).

ОСОБА_3 у заяві про розгляд справи за її відсутності вказала, що шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Вона разом із дитиною у спірному будинку не проживає. Проти задоволення позову не заперечувала (а. с. 187 188).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Крім того, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартири за адресою - АДРЕСА_2 .

Отже, виходячи з вищевказаного та враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивачки як власника житлового будинку, яке у спірних правовідносинах захищені також і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, враховуючи, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитись не бажають.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що вимоги позивача, який є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Отже, судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та надано їм належну правову оцінку, правильно встановлено обставини справи, у результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Вищевказані доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до власного тлумачення правовідносин між сторонами та переоцінки доказів, що не є підставою для зміни, скасування рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Дулдієра Олександра Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Дулдієра Олександра Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Дулдієра Олександра Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 22 травня 2024 року.

Головуючий: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе