Справа № 438/1175/24
Провадження 2/438/342/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 листопада 2024 року м. Борислав

Бориславський міський суду Львівської області в складі судді Ткачової С.М., за участю секретаря судового засідання Терлецької Ю.М.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі цивільну справу№ 438/1175/24, провадження № 2/438/342/24

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про надання жилого приміщення для постійного проживання

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 - не з`явилась;

представник відповідача: ОСОБА_3 (ордер ВС №1281762 від 07.10.2024, договір б/н від 07.10.2024, свідоцтво №388 від 22.07.2005)

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про про надання жилого приміщення для постійного проживання.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 2001 року він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . В 2006 році в зв`язку з навчанням у м. Львові, тимчасово був знятий та зареєстрований у гуртожитку м. Львова. З 09.07. 2014 року по теперішній час він зареєстрований в даній квартирі і має законне право користуватися жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області Раєвої Я.Є. від 24.07. 2018 року за № 1176/17-59, від 26.10. 2020 року за № 2606/17-59, а також довідками начальника Бориславської міської ради Львівської області ОСОБА_4 , виданими гр. ОСОБА_5 від 04.07. 2019 року за № 1665/17-04 та приватному нотаріусу Паньків Г.О. від 27.04. 2020 року за № 846/13-45 для укладення перепродажу по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з розстрочкою платежу між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_2 , який 30.04. 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. 20.03. 2017 року при укладанні договору купівлі - продажу квартири між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 , ОСОБА_5 використав завідомо підроблену довідку про склад сім`ї, виготовлену та видану йому начальником МПП «Бескид» ОСОБА_7 , в якій не вказано, що в даній квартирі з 09.07. 2014 року зареєстрований ОСОБА_1 . З 15.12. 2017 року по теперішній час він протизаконно позбавлений права користуватися житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка два рази перепродавалась з моєю реєстрацією, без надання йому доступу до квартири. 15.12. 2017 року було здійснено порушення недоторканості його житла, яке проводилось державним виконавцем Добош Г.В. при виселенні членів його сім`ї крім мене, які вона проводила разом із ОСОБА_5 , його представником ОСОБА_8 , сином, ОСОБА_9 та працівником Бориславського ВП ОСОБА_10 , які виставили його з квартири в тому, в чому він був одягнений. Що зробили вищезазначені особи з його речами, які були залишені в квартирі, мені невідомо по теперішній час, оскільки він позбавлений доступу до квартири. Таким чином, доступу до квартири АДРЕСА_1 він позбавлений в результаті незаконного виселення. 15.12. 2017 року по 30.04. 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а з 30 квітня 2020 року по теперішній час - не дає доступу до квартири громадянка ОСОБА_2 , яка купила квартиру з моєю реєстрацією. Посилаючись на ст.109 ЖК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривицька і Кривицький проти України», п. 1 ст. 8 Конвенції, рішення у справі «Прокопович проти Росії» за заявою № 58255/00, пункт 36; справу «Баклі проти Сполученого Королівства, рішення Європейського суду з прав людини від11.01. 1995 року п. 63, постанову Верховного Суду від 15.01. 2020 року у справі № 754/613/18-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08. 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19 , вважає, що з 15.12. 2017 року порушується моє право на житло в квартирі АДРЕСА_1 , а з 30.04.2020 року його право на житло порушується відповідачкою ОСОБА_2 . Саме виселення його з квартири без надання відповідачкою мені іншого постійного жилого приміщення - є порушенням ст. 109 Житлового Кодексу України та ст. 47 Конституції України, якою закріплено право кожного на житло. Просить задовольнити його позов та зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 жиле приміщення для постійного проживання.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву.Пред`явлений до неї позов про надання приміщення для постійного проживання, не визнала, вважає його безпідставним, необгрунтованим та неспроможним, так як не ґрунтується на вимогах закону, відтак, до задоволення не підлягає. Вона, ОСОБА_2 , є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. 09.07.2014року в її квартирі зареєстрований позивач ОСОБА_1 , який для неї є сторонньою особою, даній квартирі не проживав та не проживає, дозволу на проживання в її квартирі йому не надавала. В зв`язку з припиненням попереднім власником, матір`ю відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_11 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу 15.12.2010 між нею та ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_1 , якому попередній власник - його мати ОСОБА_11 давала дозвіл на проживання даній квартирі, втратив право на користування даною квартирою. Ставши власником квартири АДРЕСА_1 , запропонувала ОСОБА_1 добровільно знятися з реєстрації за адресою її квартири, оскільки факт його реєстрації в квартирі порушує її право на вільне розпорядження та користування житлом. Однак, ОСОБА_1 добровільно не бажав та не бажає знятися реєстрації в цій квартирі. Посилаючись на ч.1 ст.317, ч.1 ст.383, ч.1 ст.321,ч.1 ст.391 ЦК України , ст.41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання право власника можливе лише підстав, передбачених законом. Відповідно до правового висновку викладеного постанові Верховного Суду України від 05.11.2014р. справі №6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, припиненням права власності особи втрачається право користування жилим приміщенням членів його сім`ї. Відповідно до п.3 Листа ВСУ від 28.01.2013р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, також членами сім`ї колишнього власника житла. Враховуючи те, що ОСОБА_1 не є членом її сім`ї, тому його право на користування чужим майном, саме квартирою АДРЕСА_1 підлягає припиненню на її вимогу, як власника цього майна. Позивач ОСОБА_1 вже намагався довести через суд своє право на проживання в її квартирі, зокрема, він звертався суд позовом до неї, ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу від 30.04.2020року недійсним та про усунення йому перешкод користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2022р. у цивільній справі 438/748/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирської М.М., приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплої М.Ю., приватного нотаріуса Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О., директора МПП «Бескид» Стефанишин П.І., начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєвої Я.Є., державного виконавця Бориславського міського відділу ДВС Добош Г.В., про усунення перешкод користуванні житловим приміщенням та визнання договорів купівлі-продажу квартири від 30.04.2020р, від 20.03.2017р, від 15.12.2010 недійсними - задоволено частково. Зобов`язано її, ОСОБА_2 , усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. В решті позову - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023року цивільній справі №438/748/21, яка набрала законної сили, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022року по цивільній справі №438/748/21 змінено в частині відмови задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення цій частині редакції цієї постанови. Зокрема, колегією суддів Львівського апеляційного суду не встановлено порушення оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, укладеного 15.12.2010 між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 прав позивача ОСОБА_1 , який на час укладення цього договору не був співвласником спірної квартири та не був ній зареєстрований. Враховуючи, що право чи інтерес позивача укладеним 15.12.2010 між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 договором купівлі-продажу, не порушені, колегія суддів відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. В свою чергу позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 20.03.2017р., укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_6 , та договору купівлі-продажу вказаної квартири від 30.04.2020р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2010р., укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , визнанні недійсним якого судом відмовлено. 23.05.2023 з часу проголошення постанови Львівського апеляційного суду рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2022р. набрало законної сили. Саме тому позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориславського відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ виконавчим листом про примусове виконання, саме: про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.08.2023р. ВП НОМЕР_2, відкрито виконавче провадження виконання виконавчого листа №438/748/21, виданого 23.06.2023 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. 25.09.2023 вона, як законослухняний громадянин, усунула перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання доступу до житла та передачі ОСОБА_1 ключа від дверей зазначеної квартири, про що державним виконавцем складено акт. 27.09.2023 головним державним виконавцем Бориславського відділу ДВС Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ, Добош Г.В. , винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_2. Однак, ОСОБА_1 в її квартирі фактично не проживав та не проживає по даний час, залишається лиш формально незаконно зареєстрованим в її квартирі. Постановою Верховного Суду від 31.01.2024року справі №438/748/21, провадження 61-9462св23 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дрогобицького міськорайонного суду Львівської області від 07.02.2022року та постанову Львівського апеляційного суду від 23.05.2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом скасовано, ухвалено цій частині нове судове рішення про відмову в позові. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2022 в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 23.05.2023р., та постанову Львівського апеляційного суду від 23.05.2023року незміненій частині залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили моменту її прийняття, остаточною оскарженню не підлягає. Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного Постанові Верховного Суду від 31.01.2024, в справі №438/748/21, провадження 61-9462св23, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023року, права та законні інтереси ОСОБА_17 , як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері. При цьому ОСОБА_1 будучи зареєстрований квартирі, як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що в разі зміни власника - зокрема шляхом продажу квартири іншій особі, якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати в ній він зможе лише з дозволу нового власника. Згідно ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.05.2024, яка набрала законної сили 21.06.2024, допущено поворот виконання рішення Дрогобицького міськорайонного суду Львівської області від 07.02.2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23.05.2023 року частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод користуванні житлом. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити житлову квартиру АДРЕСА_1 , доступ до якої надано на підставі виконавчого, листа №438/748/21, виданого 23.06.2023 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання доступу до житла. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 ключ від дверей квартири АДРЕСА_1 , отриманого на підставі виконавчого листа №438/748/21, виданого 23.06.2023 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. Вважає, що поданою позовною заявою до неї позивач ОСОБА_1 знову намагається доводити своє право на проживання в її квартирі, не зважаючи на наявність судових рішень, які набрали законної сили, якими встановлено обставини, що позивач ОСОБА_1 , як член сім`ї колишнього власника квартири АДРЕСА_1 , не має права на проживання цій квартирі без дозволу нового власника, які на даний час обставини відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Відтак посилання позивача ОСОБА_1 в змісті свого позову на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. справі №569/4373/16-ц, не є релевантним. Жодних інших законних підстав щоб зобов`язати її надати позивачу ОСОБА_1 житлове приміщення для постійного проживання не має. В своїй матеріально - процесуальній вимозі, зверненій до суду, позивач ОСОБА_18 просить зобов`язати її надати йому жиле приміщення для постійного проживання, не зазначаючи при цьому за якою саме адресою. Їй, ОСОБА_2 , на праві власності належить лиш одне житло - це квартира АДРЕСА_1 , яке їй необхідне для проживання її та членів її сім`ї. Щодо відсутності права на проживання позивача ОСОБА_1 даному житлі, як нею зазначалось вище, рішення Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №438/748/21, провадження 61-9462св23, яке набрало законної сили та оскарженню не підлягає, та про яке позивачу ОСОБА_1 достовірно відомо. Однак, він свідомо, нехтуючи своїм обов`язком, передбаченим п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України, замовчує перед судом факт наявності даного судового рішення. Іншого житла на праві власності вона не має, як і не має законного обов`язку забезпечувати позивача ОСОБА_1 житлом, який для неї є сторонньою особою. Враховуючи викладене, беручи до уваги фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про надання жилого приміщення для постійного проживання, є безпідставним, необґрунтованим, неспроможним та до задоволення не підлягає. Просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання жилого приміщення для постійного проживання - відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

2. Заяви (клопотання ) учасників справи.

24.07.2024 через канцелярію суду позивач ОСОБА_1 подав клопотання про об`єднання цивільних справ.

29.07.2024 відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, в якому позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. До відзиву долучено заяву відповідачки від 25.07.2024 про слухання справи за її відсутності, позов не визнає, просить відмовити в задоволенні.

30.07.2024 через канцелярію суду позивач ОСОБА_1 подав клопотання про об`єднання цивільних справ.

09.08.2024 відповідачка ОСОБА_2 надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. 0

02.10.2024 через канцелярію суду позивач ОСОБА_1 подав клопотання про постановлення окремої ухвали в порядку ст.262 ЦПК України.

25.10.2024 представник відповідача ОСОБА_3 через канцелярію суду подала заяву про відвід судді.

30.10.2024 через канцелярію суду позивач ОСОБА_1 подав клопотання про долучення письмових доказів у справі.

19.11.2024 через канцелярію суду відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про виклик ОСОБА_2 .

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 08.07.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання жилого приміщення для постійного проживання. Розгляд справи провести в загальному порядку.

Ухвалою Бориславського міського суду від 02.10.2024 у задоволенні клопотання позивача про об`єднання цивільних справ відмовлено.

02.10.2024 ухвалою Бориславського міського суду Львівської області, закрито підготовче провадження в справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою від 23.10.2024 клопотання відповідачки ОСОБА_2 про слухання справи за її відсутності задоволено.

Ухвалами Бориславського міського суду від 29.10.2024 та 31.10.2024 заява представника відповідача визнана необґрунтованою та в задоволенні заяви про відвід судді відмовлено.

Ухвалою Бориславського міського суду від 19.11.2024 у задоволенні клопотань позивача про долучення письмових доказів у справі та виклик ОСОБА_2 - відмовлено.

Ухвалою Бориславського міського суду від 19.11.2024 у задоволенні клопотання позивача про постановлення окремої ухвали в порядку ст.262 ЦПК України відмовлено.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до копій Довідок: від 24.07. 2018 року з № 1176/17-59 та від 26.10. 2020 року за № 2606/17-59; листів: від 04.07. 2019 року за № 1665/17-04 та від 27.04. 2020 року за № 846/13-45 реєстрацією місця проживання ОСОБА_1 є в квартирі АДРЕСА_1 з 09.07.2014 по теперішній час.

Згідно копії договору купівлі - продажу квартири з розстрочкою платежу від 30.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., ОСОБА_2 купила у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

Сторони в судовому засіданні посилались на обставини, встановлені Дрогобицьким міськрайонним судом в межах розгляду цивільної справи 438/748/21, які ними не оспорюють ся.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року (справа №438/748/21) встановлено, що ОСОБА_1 із 2001 року був зареєстрований у квартирі

АДРЕСА_1 , а у 2006 році знятий

з реєстрації у зв`язку з виїздом до м. Львова на навчання де був зареєстрований в гуртожитку.

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24 липня 2018 року

№ 1176/17-59, від 26 жовтня 2020 року № 2606/17-59, відповіді на запит

від 30 жовтня 2020 року № 2679/17-45, адресної картки особи, копії будинкової книги ОСОБА_1 із 09 липня 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 15 грудня 2010 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 . 20 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 30 квітня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 . Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 30 березня 2017 року клопотання ОСОБА_11 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. ОСОБА_11 обвинувачену у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. У кримінальному провадженні № 0000099 від 25 жовтня 2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_11 встановлено, що 15 грудня 2010 року ОСОБА_11 з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_5 , у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирської М. М., представила завідомо підроблений документ, а саме - довідку про склад сім`ї № 2660 від 15 грудня 2010 року, в якій вказано неправдиві відомості про те, що у спірній квартирі зареєстровано та проживає двоє осіб, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , що не відповідає дійсності, оскільки фактично станом на 15 грудня 2010 року і на даний момент за вказаною адресою, крім перелічених осіб, зареєстрована та проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок використання ОСОБА_11 завідомо підробленого документа, між нею та ОСОБА_5 всупереч статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», без відповідної згоди органу опіки і піклування, 15 грудня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року (справа №438/748/21) встановлено, що ОСОБА_1 із 2001 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , а у 2006 році знятий з реєстрації у зв`язку з виїздом до м. Львова на навчання де був зареєстрований в гуртожитку. Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24 липня 2018 року № 1176/17-59, від 26 жовтня 2020 року № 2606/17-59, відповіді на запит від 30 жовтня 2020 року № 2679/17-45, адресної картки особи, копії будинкової книги ОСОБА_1 із 09 липня 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 15 грудня 2010 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 20 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 30 квітня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2017 року клопотання ОСОБА_11 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. ОСОБА_11 обвинувачену у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. У кримінальному провадженні № 0000099 від 25 жовтня 2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_11 встановлено, що 15 грудня 2010 року ОСОБА_11 з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_5 , у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирської М. М., представила завідомо підроблений документ, а саме - довідку про склад сім`ї № 2660 від 15 грудня 2010 року, в якій вказано неправдиві відомості про те, що у спірній квартирі зареєстровано та проживає двоє осіб, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , що не відповідає дійсності, оскільки фактично станом на 15 грудня 2010 року і на даний момент за вказаною адресою, крім перелічених осіб, зареєстрована та проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок використання ОСОБА_11 завідомо підробленого документа, між нею та ОСОБА_5 всупереч статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», без відповідної згоди органу опіки і піклування, 15 грудня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою

АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. В іншій частині позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2010 року та від 20 березня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги заявлені

із пропуском позовної давності. В частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року суд першої інстанції відмовив, оскільки він укладений в результаті двох попередніх договорів купівлі-продажу, у визнанні недійсними яких відмовлено. Крім того, позивач не був співвласником спірної квартири, не є стороною спірних правочинів, а ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. Задовольняючи позов в частині усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача немає іншого, крім спірної квартири, житла, останні декілька років він проживає на орендованій квартирі, тому його право на житло є порушеним.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року (справа 438/748/21 провадження № 22-ц/811/630/22) апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року змінено

в частині відмови у задоволенні позовних вимог, викладено його мотивувальну частину у цій частині в редакції постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд виходив з того, що право чи інтерес позивача, укладеним 15 грудня 2010 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 договором купівлі-продажу, не порушені. Оскільки вимоги про визнання недійсними інших договорів купівлі-продажу від 20 березня 2017 року та від 30 квітня 2020 року є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року, тому вони також не підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог апеляційний суд погодився

з висновками суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року (справа № 438/748/21 провадження № 61-9462св23) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року

в незміненій частині залишено без змін. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 178 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг. Касаційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній, як член сім`ї колишнього власника, ОСОБА_11 , яка відчужила своє майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_2 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року.

Відомостей про те, що вона не

є добросовісним набувачем майна, судами не встановлено. Жодних взаємовідносин (сімейних, договірних тощо) ОСОБА_2 із ОСОБА_1 не має. При цьому ОСОБА_2 стверджує, що спірна квартира необхідна їй для проживання зі своєю сім`єю, у тому числі малолітньою дитиною. З огляду на встановлені у розглядуваній справі обставини, права та законні інтереси ОСОБА_2 , як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері. Вселення фактично сторонньої для ОСОБА_2 особи у її квартиру суперечить передбаченому статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, праву кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. При цьому ОСОБА_1 , будучи зареєстрований у квартирі як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що у разі зміни власника, зокрема шляхом продажу квартири іншій особі,

з якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати у ній він зможе лише з дозволу нового власника.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 15.05.2024 заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення - задоволено. Допущено поворот виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року (справа 438/748/21) в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про усунення першкод у користуванні житлом. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити житлову квартиру АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_2 ключ від дверей цієї квартири.

Підставами звільнення від доказування відповідно до ч.ч.1,4 ст.82 ЦПК України є о бставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином обставини встановлені судами по цивільній справі №438/748/21 є взірцем та не потребують доказуванню.

Як встановлено з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 388306059 від 25.07.2024 відповідачка має право власності тільки на квартиру АДРЕСА_1 , іншого житла вона не має.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ч.ч.1,2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як вбачається із ч.ч.1,2,7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №235/9835/15ц ( провадження №61-8142св18), від 16.01.2019 у справі №243/7004/17ц (провадження №61-25371св18).

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_11 , яка відчужила своє майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_2 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року. Відомостей про те, що вона не

є добросовісним набувачем майна, судами не встановлено. Жодних взаємовідносин (сімейних, договірних тощо) ОСОБА_2 із ОСОБА_1 не має. Позивач ОСОБА_1 на момент купівлі спірної квартири відповідачкою та по теперішній час в ній не проживає. Позивачка ОСОБА_2 не виселяла позивача із спірної квартири. Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що виконання вимог ст.109 ЖК України та ст.41 Конституції України повинна виконувати відповідачка ОСОБА_2 , що саме вона порушила його право на житло.

5. Позиція суду

Аналізуючи норми права чинного законодавства, які регулюють зазначені право- відносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено при яких положеннях національного законодавства України саме відповідачка ОСОБА_2 повинна надати житло для постійного проживання позивачу та яким чином вона порушила його право на житло.

Таким чином позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання жилого приміщення для постійного проживання не підлягає задоволенню, як недоведений.

6.Судові витрати

Згідно ч.1,2.ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, а саме: судовий збір, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 133, 141, 263 - 265,270 ЦПК України,суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання жилого приміщення для постійного проживання, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення ухвалено та надруковано в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені, проголошені та вручені 19.11.2024. Повний текст рішення виготовлений 27.11.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ;

представник відповідача: ОСОБА_3 (ордер серії ВС№1281762 від 07.10.2024).

Суддя Бориславського міського суду Світлана ТКАЧОВА