Справа № 509/990/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Степанової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна набутого за час шлюбу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила поділити спільне сумісне нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 між її співвласниками - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши частку ОСОБА_1 у цьому спільному майні шляхом компенсації їй половини ринкової вартості зазначеної квартири. Роз?яснити, що після отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 повної компенсації вартості її частки у спільному сумісному нерухомому майні, право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , припиняється, а право власності на її частку переходить до ОСОБА_2 .

Позов обґрунтувала тим, що 30 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 18.11.2021 рішенням Київського районного суду м. Одеси шлюб між ними розірвано. У період шлюбу, після народження дитина виникла потреба у поліпшенні житлових умов. У зв`язку з чим, у 2013 році була придбана у новобудові однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . За спільною згодою титульним власником визначено відповідача. Тривалий час у квартирі здійснювались ремонтні роботи, а тому позивач у квартирі не проживала, ключів та документів на неї не має, можливості користуватись спірним майном позбавлена через перешкоди з боку відповідача. В добровільному порядку відповідач відмовляється вирішити питання щодо поділу спільного майна подружжя, вважаючи спірну квартиру його особистою приватною власністю. У зв`язку чим, позивач звернулась до суду з цим позовом. Ринкова вартість майна встановлена позивачем з відкритих джерел за даними інтернет-ресурсів шляхом знаходження середнього арифметичного числа (середньоринкової вартості) подібних квартир на ринку нерухомості та на її думку становить 25 000 доларів США, що дорівнює 914 000 гривень.

03.03.2023 ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 12.04.2023 року, та витребувано від ОСОБА_2 завірені копії правовстановлюючих документів та також технічний паспорт квартири у будинку АДРЕСА_2 ; від Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (67772, Одеська область, смт Затока, вул Приморська; належним чином засвідчені копії документів, які є в електронній або паперовій формах, які містяться у реєстраційній справі на зазначений об`єкт нерухомого майна.

21.03.2023 року відповідачем надано відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що дійсно, під час перебування у шлюбі з позивачкою, ОСОБА_2 08.06.2012 уклав Договір купівлі-продажу майнових прав № 10В76 з ТОВ «Руніком Стройінвест» на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Вартість майнових прав на квартиру становила 240 425 гривень. 26.06.2012 відповідачем повністю сплачено 100 % вартості майнових прав на квартиру за рахунок грошових коштів від продажу іншої, належної відповідачу квартири ще до укладення шлюбу з позивачкою. 06.12.2013 відповідачем отримано від ТОВ «Руніком Стройінвест» довідку № 10В-68 про оплату внеску та між ними складено Акт огляду квартири по Договору купівлі-продажу майнових прав № 10В76 від 08.06.2012 р. На підставі зазначених документів 05.03.2020 за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру, реєстраційним № 237. Зважаючи на викладене, відповідач вважає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 30.05.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування від Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області оригінали або копії документів з реєстраційної справи об`єкту нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_4 ; та від приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу ВінницькогоБ.В. оригінали або копії документів, які складала ОСОБА_1 у середині квітня 2013 року щодо означеної квартири.

Ухвалою суду від 31.08.2023 підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

22.04.2024 в судовому засіданні представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції з Київським районним судом м.Одеси за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EASYCON», в якому підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судове засідання 07.05.2024 позивач та її представник не з`явилися, надав клопотання про відкладення розгляду в зв`язку з зайнятістю в іншій справі в Малиновському районному суді м.Одеси. При цьому доказів на підтвердження особистої участі у справі в якості представника до суду не надав.

Відповідач в судовому засіданні просив суд розглянути справу на підставі зібраних доказів та не відкладати судове засідання, адже лише затягується процес кожного разу з аналогічними клопотаннями від представників щодо перенесення засідань. Позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення представника, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 30.09.2011 року між позивачем та відповідачем Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 951, Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Після укладення шлюбу було змінено прізвище дружини на « ОСОБА_4 ».

Від шлюбу у подружжя 12.04.2012 народилася донька, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі ОМУЮ, актовий запис №3486.

В період шлюбу подружжям було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_3 . на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 10В76 від 08.06.2012, укладений між ОСОБА_2 з ТОВ «Руніком Стройінвест», що підтверджується наявними в матеріалах справи копією договору, Додаткової угоди від 06.12.2013 р. до Договору купівлі-продажу майнових прав.

За змістом Платіжного доручення № 30 від 26.06.2012, проведеного ПАТ «Банк Кіпру» 26.06.2012 на розрахунковий рахунок ТОВ «Руніком Стройінвест» перераховано грошові кошти у розмірі 240 425 гривень, що становить 100% вартості майнових прав на квартиру, обумовлених Договором №10В76 від 08.06.2012

06.12.2013 ТОВ «Руніком Стройінвест» на ім`я ОСОБА_2 видано довідку № 10В-68 про те, що ним повністю виконані обов`язки по сплаті внеску у розмірі 100% вартості майнових прав на квартиру і що він придбав майнові права на зазначену квартиру.

06.12.2013 між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_2 підписано Акт огляду квартири по Договору купівлі-продажу майнових прав № 10В76 від 08.06.2012 р.

05.03.2020 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51476265 від 05.03.2020 р. державного реєстратора ОСОБА_5 Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на зазначену квартиру, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру за реєстраційним № 237.

Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

У ч. 7 цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1ст. 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Із системного аналізу норм статей 57,60,63,66-68,70 СК України видно, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

На спростування презумпції спільної сумісної власності на спірну квартиру відповідач посилався на наступні обставини та докази.

ОСОБА_2 ще до укладення шлюбу з позивачкою належала на праві приватної спільної часткової власності квартира АДРЕСА_5 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 21.02.2001 р. Квартира складалася в цілому з трьох кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 66,1 кв.м., в тому числі житловою площею 39,2 кв.м. Друга частина зазначеної квартири належала на праві приватної спільної часткової власності матері відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто, відповідач набув право власності на вказане майно у порядку приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", що за приписами п.4 ч.1 ст. 57 СК є його особистої приватної власністю.

01.06.2012 ОСОБА_7 разом з іншим співвласником розпорядились належною їм квартирою, уклавши Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г. під реєстраційним № 4-2300.

Згідно п. 2 даного Договору купівлі-продажу, продаж квартири було здійснено за 475 000 гривень, які в рівних частинах отримані відповідачем та іншим співвласником до укладення договору, тобто по 237500,00 гривень кожний.

Суд звертає увагу, що за умовами Договору купівлі-продажу майнових прав № 10В76 вартість однокімнатної квартиру АДРЕСА_3 , що є предметом спору, становила 240 425 гривень.

Часовий проміжок від продажу квартири АДРЕСА_5 , та купівлею спірної квартири становить лише 26 днів.

З урахуванням майже повного співпадіння вартості частки квартири, що належала відповідачу на праві особистої власності та вартості спірної квартири, незначного проміжку часу між продажем та придбанням квартир, можна дійти вірогідного висновку, що саме з суми грошових коштів за продану квартиру, частка якої належала відповідачу, ним була здійснена повна оплата частки за придбання купівля спірної квартири 26.06.2012 по Договору купівлі-продажу майнових прав № 10В76 від 08.06.2012.

За таких умов, придбання спірної квартири відбулось за рахунок грошових коштів, що належали йому особисто від продажу особистого житла, та в силу приписів ст. 57 СК така квартира набула статусу особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Доказів на спростування наведеного позивачкою в ході судового розгляду не надано.

Позивачка також посилається на те, що ринкова вартість майна встановлена позивачем з відкритих джерел шляхом знаходження середнього арифметичного числа (середньоринкової вартості) подібних кварти спірній. На підставі таких даних позивачем оцінена спірна квартира у 25000 доларів США, що еквівалентно 914000 гривень. Відтак, позивач просила виділити їй у власність частку у спільному майні шляхом компенсації їй половини ринкової вартості зазначеної квартири.

Дані твердження позивача є необґрунтованими, оскільки ринкова вартість квартири повинна була бути визначена на підставі відповідної довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна. Тобто до суду позивачкою не надано жодних доказів про ринкову вартість спірної квартири АДРЕСА_6 . А сам суд на свій розсуд визначати таку вартість нерухомого майна позбавлений можливості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачкою обрано не правильний спосіб захисту та не коректно заявлені самі позовні вимоги, що з огляду на предмет розгляду даної цивільної справи є неможливим до виконання.

Так позивачка просить суд поділити спільне сумісне нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_6 між нею та відповідачем виділивши їй частку у спільному майні шляхом компенсації їй половини ринкової вартості зазначеної квартири, а також просить суд роз`яснити відповідачу, що після отримання нею від відповідача повної компенсації вартості її частки у спільному сумісному нерухомомі майні, право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6 припиняється і право власності на її частку переходить до відповідача.

По-перше, позивачкою не було заявлено позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_6 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

По-друге, позивачкою не було заявлено позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації ринкової вартості частки квартири в конкретній грошовій сумі, яка повинна була бути визначена на підставі відповідної довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна.

По-третє, позивачкою не було заявлено позовних вимог про визнання за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на квартиру АДРЕСА_6 , а просить лише суд роз`яснити відповідачу, що у нього виникне право власності на її частку у спільному майні лише після того, як вона отримає від нього повну грошову компенсацію.

Так, згідно ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на принцип змагальності у цивільному судочинстві та неможливість суду самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VIвстановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VIвидами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва за надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат - покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

ВС КАС у постанові від 21.01.2021 р. у справі № 280/2635/20вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено

Окрім того, при ухваленні рішення суд приймає до уваги додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року, провадження № 14-382цс19, в якої висловлена правова позиція щодо вирішення питання про розподіл судових витрат між учасниками справи.

Згідно п. 3.2. Договору про надання правової допомоги № 50 від 19.03.2023 укладеного між адвокатом Скибою Є.А. та ОСОБА_2 , розмір винагороди Адвоката при наданні правової допомоги визначається Сторонами у Акті прийому-передачі наданих послуг. За умовами п. 3.3. Договору при визначенні розміру гонорару враховується:

- обсяг і час роботи, що потрібний Адвокату для належного виконання доручення;

- ступінь складності правових питань, що стосуються доручення;

- необхідність виїзду Адвоката у відрядження;

- особливі або додаткові вимоги Клієнта стосовно виконання доручення.

Згідно п. 3.4. Договору оплата послуг Адвоката здійснюється шляхом перерахування коштів в національній валюті України на картку АТ КБ «ПриватБанк» № 744638 протягом 30 днів з дня набрання рішенням по справі законної сили.

На підтвердження витрат на правову допомогу представником відповідача надано суду копію договору про надання правової допомоги № 50 від 19.03.2023 р., оригінал адвокатського ордеру серії ВН № 1156104 від 27.10.2023, копію акту приймання-передачі.

За результатом дослідження судом наданих стороною позивача доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним і в повній мірі відповідають матеріалам даної цивільної справи.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Керуючись ст.ст. 4,11,12,13,77,79,81,141,175,177,263,265,268,272,280-283 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна набутого за час шлюбу, відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.05.2024 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко