Справа № 161/9801/24 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/1044/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представників відповідачів - Наумчик О. О. , Соловей В. С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_3 подала до суду даний позов, мотивуючи його тим, що 23 листопада 2021 року вона через вебпортал електронних послуг звернулась із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка. Рішенням № 14 від 29.11.2021 Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області їй було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника тому, що на час звернення, позивач не мала необхідного страхового стажу 15 років, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Дану відмову відповідача ОСОБА_3 оскаржила до Донецького окружного адміністративного суду, який рішенням від 24.05.2022 року у справі № 200/19043/21 позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнив частково. Визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФУ в Волинській області № 14 від 29.11.2021 року про відмову ОСОБА_3 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 № 12023 від 23.11.2021 про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, з урахуванням висновків суду.

На підставі вказаного судового рішення Донецьким окружним адміністративним судом 08.02.2023 року видано виконавчий лист, який було надіслано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Позивачка вказує, що 09.12.2022 року її заява про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника розглянута повторно. В результаті розгляду заяви прийняте рішення про відмову у призначення пенсії за відсутності у заявниці необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись із повторною відмовою відповідача у призначенні пенсії з тих самих підстав, вона звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень - відповідача щодо виконання рішення суду.

17.07.2023 року Донецькій окружний адміністративний суд вирішив постановити окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню її прав, та Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області надано строк протягом місяця після постановлення окремої ухвали усунути порушення вимог ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 14, 370 КАС України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом виконання у повному обсязі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.05.2022 у справі № 200/19043/21 (з урахуванням ухвали про виправлення описки Донецького окружного адміністративного суду від 19.07.2023).

За наведених обставин сума пенсії за період з 23.11.2021 року по 31.08.2023 року в розмірі 188703,80 грн їй була виплачена лише у вересні 2023 року.

Позивачка стверджувала, що відмова відповідача у призначенні та виплаті пенсії у зв`язку із втратою годувальника з дати виникнення права на її отримання, а також тривале невиконання відповідачем рішення суду, що полягало у повторній відмові у призначенні пенсії, завдали їй моральних страждань, які вона оцінює у розмірі 188 703,80 грн та які просила суд стягнути з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області шляхом списання грошових коштів з Державної казначейської служби України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань в користь держави судовий збір в сумі 49 грн судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просила рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області завдано їй моральну шкоду. Позивач погоджується з висновками суду першої інстанції, що вона довела заподіяння ГУ ПФ України у Волинській області моральної шкоди, оскільки відповідач при повторному розгляді заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника проігнорував висновки суду, викладені в рішенні, що набрало законної сили, зволікав із вчасним та належним виконанням рішення суду, що і було встановлено в окремій ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року. При цьому ГУ ПФУ у Волинській області не надано до суду першої інстанції будь-яких обґрунтованих пояснень, чому пенсійний орган зволікав із належним виконанням рішення суду, яке ухвалено на користь позивача, що змусило адміністративний суд постановляти окрему ухвалу.

В той же час позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення 5 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач вважає, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 188 703,80 грн не є завищеним, а в повному обсязі відповідає ступеню її моральних страждань та не може призвести до її необґрунтованого збагачення. Розмір моральної шкоди є обґрунтованим, вказана сума дорівнює заборгованості зі сплати пенсії за період з 23.11.2021 року по 31.08.2023 року. Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди, також зазначає, що вона майже два роки залишалась без соціальної допомоги, право на отримання якої було їй гарантовано Конституцією України. Позивач є особою з інвалідністю та станом на дату набрання права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника досягла 61 року. Вказані обставини перешкоджали позивачу знайти роботу та отримувати заробітну плату для створення достатнього життєвого рівня для себе. В той же час пенсійний орган своїми протиправними діями перешкоджав позивачу, для якої пенсія є основним джерелом існування, отримувати пенсійні виплати та створювати для себе достатній життєвий рівень.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував характер протиправних дій суб`єкта владних повноважень, глибину та тривалість її душевних страждань, наявність протиправних дій особи-відповідача, якими завдано моральної шкоди, та відсутність усвідомлення відповідачем необхідності на виконання вимог судового рішення відновити порушені права особи та виконувати рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків Луцького міськрайонного суду Волинської області. Казначейство погоджується із зазначеним висновком, оскільки факт заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди підтверджено належними доказами, які свідчать про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Однак, позивачкою не надано належних доказів, які би підтверджували завдання їй моральної шкоди саме на заявлену суму. Сам факт наявності судового рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову апелянту в призначенні пенсії, не являється доказом заподіяння моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування в такому розмірі. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 мала довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральної шкоди) вона зазнала, та яке саме їх матеріальне вираження підтверджується відповідними доказами, а недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для задоволення позову частково.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області заперечує доводи, викладені в ній, та просить рішення суду залишити без змін. Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи, застосувавши норми матеріального і процесуального законодавства, які стосуються вирішення спору. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку з приводу того, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 188 703,80 грн є явно завищеним, не відповідає ступеню моральних страждань та призведе до необґрунтованого збагачення позивача. З огляду на вказане, вважаємо, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, такими, що не заслуговують на увагу, та не можуть бути підставою для задоволення її вимог.

За клопотанням позивача та її представника ОСОБА_4 справу було призначено до розгляду з проведенням відеоконференції, однак в даному судовому засіданні відеоконференція з участю позивача ОСОБА_3 та її представника, які були належним чином повідомленими 14.11.2024 року про час та місце судового розгляду справи при відкладенні попереднього судового засідання, з невідомих суду причин у визначений (заброньований заздалегідь судом) час не відбулась. Відповідно до вимог ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за наявними матеріалами, без участі позивача та її представника.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту завдання ГУ ПФУ у Волинській області позивачці моральної шкоди, яка полягала у зволіканні із належним виконанням рішення суду, яке ухвалено на користь позивача. Зазначив, що протиправність бездіяльності відповідача встановлено рішенням та окремою ухвалою Донецького окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, а посилання відповідача на недоведеність позивачем факту завдання їй моральної шкоди суперечить наявним у справі обставинам. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував характер страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках, і, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновку про можливість стягнення на користь позивача 5 000 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 23 листопада 2021 року ОСОБА_3 звернулась через вебпортал електронних послуг із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка.

Рішенням № 14 від 29.11.2021 Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, оскільки на час звернення позивач не мала необхідного страхового стажу 15 років, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.05.2022 року у справі № 200/19043/21 позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФУ в Волинській області № 14 від 29.11.2021 року про відмову ОСОБА_3 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 № 12023 від 23.11.2021 про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, з урахуванням висновків суду.

На підставі вказаного судового рішення Донецьким окружним адміністративним судом 08.02.2023 року видано виконавчий лист, який було надіслано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

09 грудня 2022 року відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області заяву позивача про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника розглянув повторно. В результаті розгляду заяви прийнято рішення про відмову у призначення пенсії за відсутності у заявниці необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись із повторною відмовою відповідача у призначенні пенсії з тих самих підстав, позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду.

17 липня 2023 року Донецькій окружний адміністративний суд вирішив постановити окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що призвели до порушень та Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області надано строк протягом місяця після постановлення окремої ухвали усунути порушення вимог ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 14, 370 КАС України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом виконання у повному обсязі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.05.2022 у справі № 200/19043/21 (з урахуванням ухвали про виправлення описки Донецького окружного адміністративного суду від 19.07.2023).

З наведених обставин позивачці ОСОБА_3 сума пенсії, що становить 188703,80 грн за період з 23.11.2021 року по 31.08.2023 року, була виплачена лише у вересні 2023 року.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («ІммобільяреСаффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Згідно з приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії, бездіяльність органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_3 вказувала на те, що факт неправомірної бездіяльності відповідача встановлено судовими рішеннями, виконання зазначеного рішення було гарантовано державою, а тривале невиконання судового рішення та зволікання у вирішенні даного питання завдало їй моральних страждань.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо наявності моральної шкоди, заподіяної позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області.

ОСОБА_3 зазначає, що обґрунтування розрахунку моральної шкоди зумовлено: душевними стражданнями у зв`язку з направленням ряду звернень до різних інстанцій та органів з метою відновлення її порушених прав та інтересів; душевними стражданнями у зв`язку з відстоюванням своїх порушених прав та інтересів у судових засіданнях.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при визначенні розміру компенсації за завдану моральну шкоду не враховано характер протиправних дій суб`єкта владних повноважень, глибину та тривалість душевних страждань позивача, наявність протиправних дій відповідача, яким завдано моральної шкоди, та відсутність усвідомлення відповідачем необхідності виконання вимог судового рішення для відновлення порушених прав особи, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, оскільки всі наведені обставини суд першої інстанції врахував і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави у розмірі 5 000 грн, яка є належною сатисфакцією понесених душевних страждань та відповідає характеру страждань, які зазнала позивач, їх тривалості, вимушеним змінам в життєвих стосунках, а також принципам розумності, справедливості та співмірності.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц. Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.

Також, як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді