Справа №754/1488/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Т Капітал» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Т Капітал», 3-тя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ЗУБР Капітал», Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, товариство з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про витребування майна та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Т Капітал» до ОСОБА_1 , 3-тя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про визнання добросовісним набувачем,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ВАКАНДА» про витребування майна.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1177, набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): житлова площа (кв.м): 30.

Кошти на придбання зазначеної квартири були надані ОСОБА_1 банком «Фінанси та Кредит» на підставі Кредитного договору №28-07-и/02 від 19.04.2007 року. Кошти за вказаним кредитним договором були надані позивачу в іноземній валюті (п.2 Кредитного договору).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №28-07-и/02 від 19.04.2007 року ОСОБА_1 передав в іпотеку вищевказану квартиру за адресою, що підтверджується Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182.

В подальшому між Банком та ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди до кредитного договору №1 від 26.03.2008 року, №2 від 05.12.2012 року, №3 від 05.09.2013 року, №4 від 17.04.2014, №5 від 25.07.2014 р., згідно з якими сторони вносили зміни до кредитного договору, в тому числі й щодо сум заборгованості та строків погашення кредиту.

02.07.2020 року ОСОБА_1 дізнався, що право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яка є його постійним місцем проживання, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною 03.12.2019 року було зареєстровано за ТОВ «ВАКАНДА». Підставою для виникнення права власності відповідно до інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно стало повідомлення про порушення основного зобов`язання, повідомлення-вимога, серія та номер: 17/09, виданий 17.09.2019 року, видавник: ТОВ «ВАКАНДА» (новий іпотекодержатель); - рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.10.2019, видавник: ТОВ «ВАКАНДА»; - Договір іпотеки, серія та номер: 1182, виданий 19.04.2007, видавник: Щерба Л.О., приватний нотаріус КМНО; - Договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 267, виданий 04.04.2019, видавник: Журавльова Л.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; - Договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 742, виданий 17.09.2019, видавник: Журавльова Л.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Фактично відбулось відчуження без згоди власника нерухомого житлового майна, яке було предметом застави в розумінні ЗУ «Про іпотеку» під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до якого станом на момент вчинення реєстраційної дії було заборонено здійснювати примусове стягнення.

Позивач зазначає, що з ним як іпотекодавцем не було погоджено вартість майна, за якою відбулось зарахування вимог. Таким чином, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме п. 4.7.1 і ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

На час проведення реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру - предмет іпотеки, в цій квартирі також були зареєстровані і постійно мешкали неповнолітні: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - сини позивача, які іншого житла не мають. Таким чином, враховуючи той факт, що при вчиненні дій щодо зміни власника квартири, права проживання на яку мають діти, ТОВ «ВАКАНДА», як іпотекодержатель повинно було попередньо отримати на такі дії відповідний дозвіл органу опіки та піклування, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

10 вересня 2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «СМАРТ ГРУП» як новим кредитором було укладено договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором №28-07-и/02 від 19.04.2007 р. 10.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новим іпотекодержателем було укладено договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182. Таким чином, права кредитора за основним зобов`язанням з 10.09.2019 р. набуло ТОВ «Фінансова компанія «СМАРТ ГРУП», а права іпотекодержателя за іпотечним договором, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором (основним зобов`язанням), з 17.09.2019 р. набуло ТОВ «ВАКАНДА».

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182, який укладений 17.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новим іпотекодержателем, на підставі ст. 215, ч. 1 ст.203 ЦК України є недійсними з огляду на його пряму суперечність ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку». Правовий інститут договору іпотеки не передбачає виникнення у Іпотекодержателя саме вимоги до Іпотекодавця, а надає Іпотекодержателю право звернути стягнення на предмет іпотеки. Право вимоги Іпотекодержателя виникає в останнього на підставі існування основного зобов`язання, у якому він виступає в якості кредитора. ТОВ «ВАКАНДА» не набувало прав кредитора у основному зобов`язанні, відтак, предмет договору, який був укладений 17.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новим іпотекодержателем, не узгоджується з правовою природою іпотеки, визначеною у ст. ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку».

Також позивач зазначав про відсутність доказів належного надсилання іпотекодержателем кредитору повідомлення-вимоги про усунення порушень (у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Вказує, що матеріалах справи немає доказів невиконання боржником, вимог, викладених у повідомленні-вимозі кредитора ТОВ «ВАКАНДА» та розміру вимог кредитора ТОВ «Ваканда». Також немає доказів порушень, допущених при визначенні вартості предмету іпотеки а також оплати ТОВ «Ваканда» послуг за державну реєстрацію прав на спірне майно.

На підставі викладеного, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50002569 від 03 грудня 2019 року про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

12 червня 2023 року представником до ТОВ «Т-Капітал» подано зустрічний позов, в якому представник просив визнати ТОВ «Т-Капітал» добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на підставі договору купівлі - продажу № 419 від 13.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Т Капітал», 3-тя особа - ТОВ «ЗУБР Капітал», Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, ТОВ «ВАКАНДА» про витребування майна задоволено, витребувано у ТОВ «Т Капітал» на користь ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); позов ТОВ «Т Капітал» до ОСОБА_1 , 3-тя особа - ТОВ «ВАКАНДА» про визнання добросовісним набувачем - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 10 квітня 2024 року відповідач ТОВ «Т Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

09 травня 2024 року позивач подав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 31.10.2024 року, з`явилися представник позивача та представник третьої особи.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

18 жовтня 2024 року на адресу суду від адвоката Боброва А.Е. надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку з відпусткою представника відповідача ТОВ «Т Капітал» - адвоката Білої Я.Г.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла такого висновку:

Як убачається з матеріалів справи, судове засідання, призначене на 05.09.2024 року, було зняте з розгляду у зв`язку з оголошенням у м. Києві повітряної тривоги. При цьому дату наступного судового засідання - 31.10.2024 року суд узгоджував з усіма учасниками справи, в тому числі і з представником відповідача ТОВ «Т Капітал», від якої жодних заперечень щодо дати наступного судового засідання не надходило. Жодного обґрунтування щодо терміновості та необхідності отримання щорічної основної відпустки на дату, що співпадає з датою, погодженого судового засідання, клопотання не містить.

Крім того, в матеріалах справи містяться повноваження іншого адвоката - Карандашова Я. О. на право представництва інтересів ТОВ «Т Капітал», щодо якого до суду не надходило жодної інформації про припинення права представництва та розірвання правовідносин з таким адвокатом.

За таких умов, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У своїй позовній заяві позивач обґрунтовував свій позов декількома обставинами, зокрема: звернення стягнення на іпотечне майно без згоди іпотекодавця під час дії мораторію; проведення державним реєстратором реєстраційної дії без наявного погодження з боржником ціни іпотечного майна; порушення відповідачами вимог Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; укладення договорів відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечним договорами; відсутність доказів належного надсилання іпотекодержателем кредитору повідомлення -вимоги про усунення порушень (у порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку»); щодо відсутності факту невиконання боржником вимог, викладених у повідомленні - вимозі кредитора ТОВ «Ваканда»; відсутність доказів щодо розміру вимог кредитора ТОВ «Ваканда»; щодо порушень, допущених при визначенні вартості предмету іпотеки; щодо оплати ТОВ «Ваканда» послуг за державну реєстрацію прав на спірне майно.

Всі доводи позивача були належним чином оцінені судом першої інстанції та відхилені у зв`язку з їх неналежністю. В той же час єдиною підставою для задоволення позову суд першої інстанції зазначив порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Апелянт у своїй скарзі незгоду з таким висновком суду по суті ґрунтував посиланням на недоведеність того, що вказана квартира фактично використовувалась в якості житла і позивач не має у власності іншого житла.

Аналогічні доводи сторона відповідача наводила й під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому при вирішенні справи суд вже надав детальну та належну правову оцінку такій позиції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Факт проживання у спірній квартирі підтверджується як реєстрацією в ній, так і фактом отримання кореспонденції, направленої за вказаною адресою.

При цьому той факт, що докази отримання такої кореспонденції були подані разом із зустрічним позовом, який в подальшому залишено без розгляду, жодним чином не позбавляє суд права на врахування їх при вирішенні справи, оскільки вони були долучені до матеріалів справи станом на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Погоджується колегія суддів й з належністю оцінки суду першої інстанції того доказу, який відповідач надав на доведення своєї позиції щодо не проживання позивача в квартирі. Зазначений акт ґрунтується виключно на поясненнях осіб, які при цьому не були допитані в ході розгляду справи, як і не були попереджені про відповідальність за дачу неправдивих свідчень. Також такий акт складено особами, до чиїх повноважень посвідчення зазначених фактів не входить. Крім того, вказаний акт суперечить іншим матеріалам справи, про які зазначалося вище.

Не може погодитись колегія суддів і з твердженнями апелянта щодо неналежного доведення того факту, що у власності позивача та члена його сім`ї немає іншого житла.

По-перше, на підтвердження відсутності такого житла позивач подав відповідну Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

По-друге, відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України у разі, якщо одна сторона посилається на відсутність певної обставини (певного факту), а інша сторона стверджує про її наявність, обов`язок доказування наявності такої обставини окладається саме на ту сторону, яка стверджує про її існування.

За таких умов стверджуючи, що у позивача є інше нерухоме майно і наявні підстави для неприйняття Інформації з Державного реєстру права власності на нерухоме майно, саме апелянт мав доводити факт наявності такого майна, а не навпаки, що ним в ході розгляду справи зроблено не було.

Посилання на гіпотетичну можливість існування у позивача житла, що не внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, без підтвердження і доведення факту наявності такого житла , апеляційний суд вважає неналежним.

Не може прийняти колегія суддів і твердження апелянта про відсутність підстав для розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на тій підставі, що звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку за думкою апелянта не може вважатися примусовим зверненням стягнення.

Вказана позиція вже була предметом судової оцінки Верховним Судом. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45-ц20) було висловлено правову позицію щодо застосування Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в такого роду правовідносинах. Так, ЗУ «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Саме ж стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що іпотечне майно, за умови відповідності вимогам Закону № 1304-VII, не може бути примусово стягнуте, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

За таких умов позиція апелянта в цій частині не може бути прийнята судом .

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і твердження щодо порушення судом першої інстанції вимог закону при прийнятті заяв позивача, якими одночасно були змінені предмет і підстави позову.

Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки подані позивачем заяви не змінюють одночасно предмет та підстави позову. З самого початку позивач по суті оскаржував звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовому порядку, обґрунтовуючи це тими підставами, які фактично ним не змінювалися до закінчення розгляду справи. В той же час в ході розгляду справи було встановлено, що під час судової процедури ТОВ «Ваканда» здійснила відчуження спірної квартири ТОВ «Т Капітал». Саме у зв`язку з вищевказаними діями відповідача позивач був змушений змінити свої вимоги стосовно витребування спірної квартири вже у нового власника. При цьому жодних нових підстав для цього не заявляв.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку по суті справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Т Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько