Справа № 361/2639/23 Головуючий в суді І інстанції Саадулаєв А.І.
Провадження № 22-ц/824/4764/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

29 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 04 лютого 2020 року між ним та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір №7559.

Предметом Договору сторонами визначено, що Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується виконати якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а Замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх (п.1.1).

Відповідно до п.1.4. Договору Виконавець має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб, залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи.

На підставі даного Договору та на виконання ремонтно-будівельних робіт на об`єкті ФОП ОСОБА_3 залучив відповідача ФОП ОСОБА_1 для виконання окремих робіт.

Позивач стверджує, що на виконання умов цього Договору ним було перераховано ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 37 457 грн. Вказане підтверджується банківською довідкою від 13 лютого 2023 року.

Позивач зазначає, що не зважаючи на це, ані ФОП ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 будівельно-ремонтні роботи на об`єкті не виконали, через що він вимушений був розірвати Договір, який був укладений між сторонами шляхом направлення «Повідомлення про розірвання договору №7559 від 04 лютого 2020 року» та з вимогою повернути сплачені кошти у зв`язку із невиконанням передбачених договором зобов`язань.

Окрім того, 14 березня 2023 року на адресу відповідача направлена досудова претензія із вимогою повернути безпідставно отримані кошти.

Позивач, посилаючись на ч. 2 ст.625 ЦК України, надав також розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат .

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у сумі 58 071, 65 грн., з яких сума основного боргу - 37 457 грн., 3 295, 10 грн. - 3% річних та 17 319, 55 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року позов задоволено та стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 37 457,00 грн., 3% річних у розмірі 3 295,10 грн., інфляційні витрат у розмірі 17 319,55 грн.

16 жовтня 2023 представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сиротюк Р.В. звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача понесених судових витрат на професійну (правничу) допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись із цими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надані відповідачем скріншоти з графами «Акт виконаних робіт» не підтверджують наявність таких актів, оскільки згідно з п.2.1.7. Договору акти виконаних робіт направляються на електронну скриньку Замовника.

Апелянт вказує, що ані повідомлення про розірвання Договору, ані претензія про повернення коштів нею не були отримані.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити її без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ані ФОП ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 будівельно-ремонтні роботи на об`єкті ОСОБА_2 не виконали, через що останній вимушений був розірвати договір, тому, наявні підстави для повернення безпідставно отриманих грошових коштів, 3% річних та інфляційних витрат.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2020 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір №7559 (а.с.10-15 т.1).

Відповідно до п. 1.1. цього Договору Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується виконати у відповідності до умов даного Договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх.

Згідно з п. 1.2. Договору Виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації (Додаток №1), який є невід`ємною частиною цього Договору здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в термін до 20 квітня 2020 року.

Відповідно до п.1.4. Договору Виконавець має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб, залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи.

Згідно з п. 2.1.7. Договору Акти виконаних робіт, додаткові угоди (якщо такі мали місце), повинні бути надані або направлені на електронну скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 Замовнику.

Відповідно д п.2.1.9. Договору Виконавець не несе відповідальності за виконання попередніх робіт на Об`єкті Замовника третіми особами, Замовником та (або) його представниками.

Згідно з п.2.2.13. Договору Замовник повинен здійснювати оплату тільки Виконавцю (готівковим або безготівковим розрахунком). Оплати, що оплачені не Виконавцю - відношення до цього Договору не мають.

Відповідно до п. 3.2 Договору ціна за роботи по цьому Договору складає 164 147, 06 грн. та визначена у кошторисі, який є невід`ємною частиною даного Договору.

Згідно з п.4.3. Договору якщо протягом 5 (п`яти) робочих днів після надання або відправлення на електронну скриньку, зазначену в п.п.2.1.7., акту виконаних робіт, додаткової угоди, Замовник не підписав їх або не повернув з мотивованою письмовою відмовою від їх підписання Виконавцеві, то додаткова угода та акт виконаних робіт, вважається підписаними і підлягає оплаті згідно умов Договору.

Відповідно до п.9.2. Договору Договір може бути розірваний однією з Сторін при невиконанні або неналежному виконанні іншою Стороною зобов`язань за цим Договором, за умови попереднього повідомлення протилежної сторони Договору не пізніше як за 15 календарних днів.

24 лютого 2020 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір підряду (а.с.65-68 т.1).

Відповідно до п.1.1 цього Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується за завданням Замовника на умовах цього Договору виконати умови, передбачені п.2.1. цього Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи.

Пунктом 2.2. цього Договору передбачено, що Виконавець зобов`язаний виконати роботи з «24»лютого 2020 року по «20» квітня 2020 року (включно) в квартирі (офісі) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Довідкою АК КБ «Приватбанк» від 13 лютого 2023 року №11VHLEM9AK8I8KP7 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 здійснив переказ коштів ОСОБА_1 у розмірі 7 800 грн., а 17 серпня 2020 року - 29 657 грн. (а.с.16 т.1).

Відповідно до опису та фіскального чеку до накладної №444 19 лютого 2022 року було надіслано повідомлення про розірвання договору №7559 від 04 лютого 2020 року на ім`я: «Підручний», за адресою: «м. Київ» (а.с.25-26 т.1).

Згідно з поштових накладних №699 та №871 14 березня 2023 претензія щодо повернення безпідставно отриманих коштів була направлена ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 та на адресу: АДРЕСА_3 (а.с.22-23 т.1).

У даній Претензії вказано, що на виконання відведених ОСОБА_1 ремонтних робіт ОСОБА_2 на її банківську картку було здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 29 657 грн. та 7 800 грн., а всього 37 457 грн (а.с.17-18 т.1).

Відповідно до відповіді №21320 від 07 квітня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є АДРЕСА_4 (а.с.32-33 т.1).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями частин 1-2 ст.205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 564/1814/15-ц (провадження № 61-4804св 18) вказано, що стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З огляду на положення статей 11, 202, 509, 626 Цивільного кодексу України достатньою підставою для набуття (збереження) майна може бути укладений між відповідними особами договір. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Відповідно до п.44 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32 цс 19)у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів), що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, факт наявності саме договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується самими сторонами, а тому судом першої інстанції не було враховано, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження припинення договірних зобов`язань або того, що правова підстава передачі позивачем коштів відповідачу в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена позивачем не надано.

З огляду на викладене, позаяк позивачем добровільно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі і рахункової, двома окремими платежами з різницею в 6 місяців перераховувалися кошти на рахунок відповідача та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення і доказів недобросовісності відповідача, а також, враховуючи пояснення позивача та відповідача щодо наявності між ними договірних відносин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами договірних відносин, дійшов помилкового висновку про задоволення позову з огляду на невиконання цих договірних зобов`язань, позаяк норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги щодо належного виконання нею умов договору, оцінюються колегією суддів критично, оскільки з огляду на обґрунтування позовної заяви саме положеннями ст. 1212 ЦК України, а тому ці доводи виходять за межі позовних вимог і не впливають на розгляд справи по суті.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні місцевого суду, не відповідають обставинам справи, а при розгляді справи судом першої інстанції були допущені такі порушення норм матеріального і процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи по суті, а відтак відповідно до ст. 376 ЦПК України це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21, від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року у цій справі, то і додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: