Справа № 373/2601/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

25 листопада 2024 року м. Переяслав

Суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

Залеська А.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до вісімнадцяти років,

установив:

Короткий зміст заявлених вимог та наведеного обґрунтування.

Представник заявника - ОСОБА_4 , звернулася до суду з даною заявою, в якій просить:

1) встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2015 по 2022 р;

2) встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3) встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

4) встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заява мотивована тим, що на утриманні ОСОБА_1 перебуває троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дочкою ОСОБА_3 , з якою він проживав однією сім`єю з 2015 по 2022 роки; дочка заявника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народжена від ОСОБА_3 під час їхнього спільного проживання; падчерка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є дочкою теперішньої дружини заявника, з якою він зареєстрував шлюб.

ОСОБА_1 являється військовослужбовцем та проходить службу в військовій частині НОМЕР_1 , тому вважає, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років має для нього юридичне значення, оскільки в силу підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлення цього факту породжує у нього право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Як зазначається в заяві ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявник виховував майже з народження під час спільного проживання однією сім`єю з матір`ю дитини ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та продовжує утримувати дитину цієї жінки і після розриву стосунків з нею, оскільки ставиться до дитини як до рідної. В актовому записі про народження ОСОБА_5 відомості про батька значені за вказівкою матері згідно зі ст. 135 СК України, тобто юридично у дитини батька немає.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою заявника, народилася під час спільного проживання з ОСОБА_3 . У свідоцтві про народження цієї дитини батьком записаний ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_3 . Він як батько виконував та продовжує виконувати свій обов`язок по утриманню своєї дитини.

Посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не був зареєстрований, колишня співмешканка разом зі своєю дочкою та їхньою спільною дитиною у 2022 р. у зв`язку з військовими діями в України виїхала до Словаччини, де вони перебувають до теперішнього часу, представник заявника вказує, що у ОСОБА_1 не має можливості документально підтвердити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також факт утримання дочки цієї жінки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та своєї дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно обставин, викладених в заяві на теперішній час ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є дочкою його дружини ОСОБА_8 , з якою він зареєстрував шлюб. Дитина дружини також перебуває на його утриманні, оскільки батько дитини - ОСОБА_9 самоусунувся від її утримання, має значну заборгованість по аліментам та нещодавнім рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2024 позбавлений батьківських прав відносно дочки.

Мотивуючи тим, що у дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження є батько ОСОБА_9 , який не виконує обов`язку по утриманню дочки, представник вказує, що цю дитину також мусить утримувати вітчим ОСОБА_1 , оскільки дохід дружини (матері дитини) є незначним. А тому заявник просить суд встановити факт перебування на його утриманні також падчерки.

Правове регулювання розгляду цивільних справ відповідної категорії.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з положеннями частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За зальним правилом ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.1, 2 ст. 14 ЦК України).

У відповідності до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності в особи неоспорюваних прав (ч.7 ст. 19 ЦПК).

Аналогічно, відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним. Зокрема: суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; та інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Характер правовідносин із заінтересованими особами та мотиви, з яких виходив суд при вирішенні питання відкриття провадження у справі.

За змістом підпункту «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Однією з підстав звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану є: перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (абз. 4 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та визначає загальні засади проходження військової служби (преамбула Закону).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України, ч.1 ст. 1 Закону).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Системний аналіз вищенаведених положень цивільного та спеціального (публічно-правового) законодавства, дає підстави для висновку, що обов`язок захисту Вітчизни не відноситься до категорії особистих цивільних обов`язків особи, а отже і право на звільнення від цього обов`язку не є цивільним правом, оскільки відповідні правовідносини виникають між громадянином та державою, вони регулюються не договором чи актами цивільного законодавства, а Конституцією України та прийнятими на її основі спеціальними законами України, що мають публічно правовий характер, зокрема: Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом « Про військовий обв`язок і військову службу».

При цьому, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України).

За змістом ч.2 ст. 315 ЦПК України юридичними фактами, що встановлюються в судовому порядку, є не будь-які факти, а ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто у цій статті мова йде про виникнення, зміну або припинення прав у цивільних відносинах на підставі встановлених у судовому порядку юридичних фактів.

Перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років законодавець відносить до тих сімейних обставин та особливих причин, які надають особі (військовослужбовцю) право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, тобто на звільнення від виконання обов`язків військової служби, а не породжує цивільні права та інтереси за наслідком встановлення такого факту.

Юридичні факти у цивільному законодавстві - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами в контексті цивільного законодавства. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Також один і той же факт може мати безспірний характер у відносинах з одними особами та, водночас, в залежності від меж здійснення особою своїх прав на підставі цього факту, породжувати спір про право у відносинах з іншими особами.

Верховний Суд у постанові від 27.09.2023 у справі № 201/5972/22 зазначив наступне.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18)

Таким чиномсправи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільного суду та розглядаються у порядку окремого провадження за сукупності таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ (документи), який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідні роз`яснення містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Обґрунтовуючи своє право на звільнення з військової служби на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст. 26 та п. 3 ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», Заявник посилається на ті факти, що окрім виконання обов`язку утримувати власну дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 з власної доброї волі та особистої прив`язаності взяв на себе утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яка є дочкою жінки ОСОБА_3 , з якою він раніше проживав (спів мешкав) однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та наразі він утримує ще й третю дитину теперішньої дружини, з якою шлюб зареєстровано, - падчерку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки батько цієї дитини самоусунувся від обов`язку її утримання.

Сімейне законодавство розрізняє поняття «дружина» та «чоловік» у контексті подружжя - як такі, що перебувають у шлюбі, та поняття «жінка» та «чоловік» в контексті осіб протилежної статі, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

При цьому, відносини між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, врегульовані у Сімейному кодексі України лише статтею 74 цього Кодексу, за змістом якої такі відносини є майновими та визначають права цих осіб на майно, набуте за час спільного проживання.

Отже, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу згідно сімейного законодавства матиме юридичне значення для цих осіб виключно при реалізації ними особистих майнових прав, а не прав по вихованню дитини.

У Сімейному кодексі України в залежності від учасників сімейних правовідносин поняття «дитина» (особа яка не досягла 18 років) вживається у різних значеннях, зокрема: дитиною є особа у відносинах зі своїми батьками (матері та батька), від яких вона походить та яким доводиться дочкою, сином.

Водночас, термін «дитина» у Сімейному кодексі не вживається по відношенню до вітчима та мачухи, натомість вживаються терміни «падчерка», «пасинок».

В загальному розумінні вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з якими він проживає однією сім`єю.

Як вбачається з ч.2 ст. 268 СК України чоловік зберігає правовий статус вітчима по відношенню до пасинка, падчерки і після розірвання шлюбних відносин з матір`ю дитини, якщо їхнє спільне проживання було тривале.

Загалом правовий статус вітчима у сімейному праві України, істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Наявність у Сімейному кодексі України правового статусу вітчима, мачухи. падчерки, пасинка та визначення їхніх взаємних прав та обов`язків, дає підстави для висновку, що відповідний статус цих осіб визначається актами цивільного законодавства, а отже має підтверджуватись документально.

Отже, вітчимом та мачухою по відношенню до дитини (пасинка, падчерки) у юридичному праві є особи, які не являються її біологічними батьками, але перебувають чи перебували у шлюбних відносинах з рідними матір`ю, батьком дитини, що може бути підтверджено документально.

Відповідно до українського законодавства (ст. 260 СК України), якщо вітчим проживає однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, він має право брати участь у їхньому вихованні, але це не обов`язок. Він може і не брати участі у їхньому вихованні та утриманні, зобов`язати його до цього ніхто не може, на відміну від рідного батька, якого закон зобов`язує виховувати та утримувати своїх дітей, і за невиконання цього обов`язку він несе відповідальність.

Згідно з положеннями ст. 18 Конвенції про права дини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх (батьківського) основного піклування.

Відповідно до ч.1 ст. 268 СК України обов`язок мачухи, вітчима утримувати падчерку, пасинка, які з ним проживають, виникає за умови, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

За змістом заяви ОСОБА_1 не перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та припинив спільне проживання з нею у 2022 р., а отже по відношенню до її дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 він не набув правового статусу «вітчима», а відтак не має визначеного Законом обов`язку утримувати малолітню ОСОБА_5 .

Як зазначається в заяві після припинення сімейних відносин із ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з іншою жінкою ОСОБА_10 (коли саме не вказано та свідоцтво про шлюб не надано), у якої є дитина від першого шлюбу - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому при документальному підтвердженні таких обставин по відношенню до цієї дитини ОСОБА_1 може мати правовий статус вітчима.

Проте, законодавчо визначеного обов`язку утримувати цю дитину заявник, як вітчим також не має, оскільки, як він сам зазначає, у неповнолітньої ОСОБА_7 є мати ОСОБА_10 та батько ОСОБА_9 , а отже, вочевидь, є баба чи дід, як зі сторони матері, так і зі сторони батька, на яких Сімейний кодекс України покладає обов`язок утримувати дитину, онуку (ст. 180, ст. 265 СК України). При цьому, позбавлення батьківських прав батька чи матері дитини не звільняє цих осіб від обов`язку брати участь в її утриманні.

Таким чином, за тих обставин, на які посилається представник заявника у заяві, ОСОБА_1 не має законодавчо визначеного обов`язку утримувати дитину колишньої співмешканки - малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дитину теперішньої дружини - неповнолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як зазначається в заяві, ОСОБА_1 за власною доброю волею бере участь в утриманні цих дітей, що є його особистим рішенням, правом, від якого він може відмовитись у будь-який момент, а тому здійснення такого права не може бути протиставлений конституційному обов`язку військової служби.

Положення пункту 3 частини 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», серед інших підстав звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану, визначає перебування на утриманні такого військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Отже, законодавиць ставить у пріоритет виконання батьками-військовослужбовцями обов`язку утримувати трьох і більше дітей в порівнянні з їхнім обов`язком військової служби.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини гуртуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Державна реєстрація народження проводиться шляхом внесення відомостей в Державний реєстр актів цивільного стану громадян, з видачею Свідоцтва про народження, що підтверджує факт реєстрації народження дитини.

Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, передбачений ст. 180 СК України, а способи його виконання - статтею 181 цього Кодексу, в тому числі шляхом сплати аліментів.

У контексті вищенаведених норм закону під терміном «дітей» у пункті 3 частини 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» слід розуміти не як будь яких осіб, які не досягли 18-річного віку, а дітей батьком чи матір`ю яких являється військовослужбовець, або інших дітей (зокрема усиновлених) по відношенню до яких відповідна особа має обов`язок утримувати дітей.

Обставини на підтвердження факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей, що давало б йому право на звільнення з військової служби, можуть бути встановлений на підставі документів, зокрема: інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, яка б засвідчувала походження дітей від батька, матері (військовослужбовця); довідки з місця проживання про склад сім`ї військовослужбовця з урахуванням того, що згідно з ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає; довідки державного виконавця про наявність чи відсутність у військовослужбовця статусу боржника по аліментам та про стан заборгованості по аліментам на утримання дитини (дітей), у випадку, якщо вони стягуються в примусовому порядку.

Висновки суду на предмет наявності підстав для відкриття провадження у справі.

З усього вищевикладеного слідує загальний висновок, що факт перебування на утриманні у військовослужбовця (чоловіка, жінки) трьох і більше дітей тісно пов`язаний з наявним у нього обов`язком утримувати їх, що визначається Сімейним кодексом України та може бути підтверджений документами, тому не потребує встановленню у судовому порядку, зокрема у порядку окремого провадження.

У ОСОБА_1 по відношенню до дочки колишньої співмешканки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до дочки теперішньої дружини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відсутній законодавчо визначений обов`язок утримувати їх, оскільки із ОСОБА_3 він не перебував в зареєстрованому шлюбі та не набув правого статусу вітчима, а у дочки теперішньої дружини, щонайменше, є ще й батько, який за законом зобов`язаний утримувати дитину і від цього обов`язку він не звільнений.

Відтак, факти (як кожен окремо так і у своїй сукупності), про встановлення яких просить ОСОБА_1 , не мають для нього юридичного значення в контексті особливих життєвих обставин, які дають право на звільнення з військової служби, та не породжують для ОСОБА_1 жодних юридичних наслідків, пов`язаних з реалізацією ним особистих немайнових чи майнових прав, які не можливо було б реалізувати без встановлення відповідних фактів судом.

В заяві вимоги зводяться до встановлення факту утримання військовослужбовцем ОСОБА_1 трьох дітей з метою звільнення його за сімейними обставинами від обов`язку військової служби в умовах воєнного стану.

Разом з тим, дане питання не є питанням, що підлягає вирішенню цивільним судом в окремому провадженні, оскільки стосуються виконання особою конституційного обов`язку військової служби, що виникає у сфері публічно-правових відносин громадянина та держави.

До того ж заявник у своїй заяві протиставляє обов`язку військової служби та захисту держави не виконання ним свого цивільного (сімейного) обов`язку по утриманню дітей, як визначено законом, а своє вільне волевиявлення (право) брати участь в утриманні трьох дітей (осіб, які не досягли 18 років), по відношенню до двох з яких (не своїх дітей) він такого обов`язку не має.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 05.09.2019 в справі 638/2304/17 зробив правовий висновок, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Суд наголошує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 р. в справі № 362/643/21 зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України» військова частина не відноситься до органів військового управління, а отже заявник помилково визначив свою військову частину НОМЕР_1 учасником цієї цивільної справи, в якій він фактично ставить питання права на звільнення з військової служби під час воєнного стану, тобто звільнення від виконання військового обов`язку, що лежить у площині публічних правовідносин громадянина України та держави.

Таким чином, враховуючи, викладені у заяві обставини та мету її подання, встановлення факту проживання заявника із жінкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років не пов`язано із подальшим здійсненням заявником на підставі цього факту своїх (особистих) немайнових чи майнових прав цивільно правового характеру.

Також, відповідні факти не мають юридичного наслідку, пов`язаного із правом на звільнення з військової служби по причині відсутності у заявника ОСОБА_1 законодавчо визначеного обов`язку утримувати не своїх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже справа за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до вісімнадцяти років не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства в порядку окремого провадження, як передбачено ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 186, статтями 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні трьох малолітніх дітей віком до вісімнадцяти років.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя А.О. Залеська