Справа № 346/3043/23
Провадження № 22-ц/4808/326/24
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Гудяк Х.М.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне некомерційне підприємство Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Коваленко Д.С.,

за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2023 року у справі №346/4956/22 задоволено її позов до КНП «Коломийська ЦРЛ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

02 березня 2023 року відповідач видав наказ №57-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », а ознайомлено її з даним наказом 13 березня 2023 року, що підтверджується підписом у наказі з датою 13.03.2023 року, цього ж дня вона приступила до роботи.

Вважає, що сума втраченого її середнього заробітку за період з 01.03.2023 року по 12.032024 року становить 997,50 грн х 8 робочих днів = 7980 грн.

Також зазначила, що у вказаній вище цивільній справі суд встановив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 липня 2022 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, скасовано наказ відповідача №77 «Про зміну істотних умов праці працівників структурного підрозділу «пологовий будинок» КНП «Коломийська ЦРЛ» в частині переведення її на 0,5 ставки лікаря-лаборанта. В період з 01.04.2022 року по 26.10.2022 року нею отримано заробітну плату за 0,5 ставки лікаря-лаборанта в розмірі 70823,67 грн. Суд зазначив, що враховуючи, що в даний період роботи було 148 робочих днів, її заробітна плата мала становити 147630 грн, тому сума недоотриманої заробітної плати становить 76806,33 грн.

Позивачкою до стягнення було заявлено лише 63 473,28 грн, які суд стягнув на її користь. У справі №346/4956/22 позивачкою не були заявлені вимоги щодо стягнення 13333,05 грн.

У зв`язку з викладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь 7980, 00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 березня 2023 року по 12 березня 2023 року та 13 333,05 грн недоотриманої нею заробітної плати за період з 01.04.2022 року по 26.10.2022 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати, задоволено частково.

Суд стягнув з КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20315, 55 грн, з яких: 6982, 50 грн середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року; 13333,05 грн недоотримана заробітна плата за період з 01 квітня 2022 року по 26 жовтня 2022 року.

У стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 01 березня 2023 року у розмірі 997, 50 грн відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильно встановлені та недоведені обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2023 року у справі №346/4956/22 було задоволено вимоги позивачки про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку суд у вказаному рішенні вказав, що оскільки ОСОБА_1 в період з 01.04.2022 по 26.10.2022 отримала заробітну плату на загальну суму 70823,67 грн (за вирахуванням вихідної допомоги та розрахункових при звільненні), проте в означений період роботи було 148 робочих днів, заробітна плата за які мала становити 148 дні 997,50 грн середньоденного заробітку 147630 гривень, тому сума недоотриманої заробітної плати становить 147630 грн - 70823,67 грн = 76806,33 грн. Отже, доводи ОСОБА_1 щодо недоотримання нею заробітної плати в сумі 13 333,05 грн є безпідставними.

Щодо втраченого середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 01.03.2023 року по 12.03.2023 року в сумі 7980,00 грн, скаржник зазначив, що на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2023 року видано наказ генерального директора КНП «Коломийської ЦРЛ» Коломийської міської ради від 02.03.2023 №57-к ОСОБА_1 про поновлення на роботі на посаді лікаря-лаборанта централізованої клінічно-діагностичної лабораторії з 27 жовтня 2022 року.

Головному бухгалтеру КНП «Коломийської ЦРЛ» Коломийської міської ради було наказано звернути до негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць.

Листом КНП «Коломийської ЦРЛ» Коломийської міської ради від 03.03.2023 №228/01-07/12, який направлено позивачці рекомендованим листом з повідомленням про вручення, ОСОБА_1 , повідомлено про поновлення її на роботі, а також надіслано копію наказу від 02.03.2023 №57-к. В листі зазначено, що ОСОБА_1 не виходила на зв`язок у телефонному режимі, а тому в інший спосіб повідомити позивачку про поновлення її на роботі не представлялось можливим. У ході судового розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_1 у вказаний період перебувала за межами території України. У своїй пояснювальній записці від 13.03.2023 ОСОБА_1 зазначила, що судове рішення про поновлення її на роботі було ухвалено за її відсутності, і що з наказом про поновлення її на роботі вона ознайомилася 13.03.2023 року. ОСОБА_1 , являлась позивачем у справі про поновлення її на роботі і була безпосередньо заінтересована в ухваленні судом рішення за її позовом та була належно повідомлена судом про розгляд справи на 01 березня 2023 року, крім того інформацію про прийняте судом рішення можна було одержати з Єдиного реєстру судових рішень.

Скаржник посилається на те, що відповідачем виконано рішення Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2023, проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 , з додержанням вимог КзПП України видано наказ про поновлення позивачки на роботі, про що належно повідомлено останню, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за вказаний період.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 уточнив вимоги апеляційної скарги та просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року в частині задоволення заявлених вимог позивачки про стягнення середнього заробітку з 02 березня по 12 березня 2023 року у сумі 6982, 50 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги обставини, які були встановлені рішенням Коломийського міськрайонного суду у справі №346/4956/22, що набрало законної сили

Посилання скаржника на те, що ними 02.03.2023 року був виданий наказ про поновлення її на роботі та 03.03.2023 року на її адресу був направлений лист, яким її повідомлено про поновлення її на роботі не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено, що у вказаний період вона перебувала за кордоном і вищевказаний лист повернуся без вручення. Вважає, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

У судовому засіданні представник КНП«Коломийська ЦРЛ» підтримав апеляційну скаргу та просив суд скасувати оскаржуване рішення року в частині задоволення заявлених вимог позивачки про стягнення середнього заробітку з 02 березня по 12 березня 2023 року.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про, що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. На адресу Івано-Франківського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивачки, яка повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції представник скаржника уточнив вимоги апеляційної скарги та просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь середнього заробітку за період з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року.

Оскільки рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача недоотриманої заробітної плати у розмірі 13333, 05 грн з 01 квітня 2022 року по 26 жовтня 2022 року та в частині відмови у стягненні середнього заробітку за 01 березня учасниками справи не оскаржується то, апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку за період з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів того, що позивачка була обізнана про прийняте судове рішення. Приймати участь у судовій справі це право позивачки, відповідач повинен був, не очікувати рішення суду а у добровільному порядку поновити позивачку на роботі. І враховуючи, що спір розглядався судом, позивачка обґрунтовано розпорядилася своїм приватним життям та часом на власний розсуд, перебувала за кордоном. Суд врахував, що відповідач намагався зв`язатися із позивачкою та направив їй на адресу копію наказу про поновлення позивачки на роботі, однак дійшов висновку, що з урахуванням обставин справи буде справедливо, добросовісно і розумно стягнути на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року у розмірі 6982, 50 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.03.2023 року, яке набрало законної сили 02.05.2023 року, було поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради з 26.10.2022 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.10.2022 року по 01.04.2023 року урозмірі 89775, 00 грн. Рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі та в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Наказом генерального директора КНП «Коломийська центральна районна лікарня» від 02.03.2023 року ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії цього підприємства, з 27 жовтня 2022 року.

Відповідач, у зв`язку з тим, що з позивачкою не було зв`язку, на її адресу місця проживання рекомендованим листом направив копію вказаного наказу та повідомив про необхідність з`явитися у відділ кадрової та правової роботи. Вказаний супровідний лист та копія наказу повернулися без вручення, що підтверджується письмовими доказами.

ОСОБА_1 з наказом №57-к від 02.03.2023 року була ознайомлена 13.03.2023 року та фактично приступила до роботи 13.03.2023 року

Відповідно до копії табелю обліку використання робочого часу, з 01.03.2023 року, підприємство обліковувало її відсутність на робочому місці без поважних причин.

В пояснювальній записці від 13.03.2023 року ОСОБА_1 зазначила, що про рішення суду дізналась тільки 13.03.2023 року і тоді ж ознайомилася з наказом.

Звертаючись до суду позивачка просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2023 року по 12 березня 2023 року, посилаючись на ч. 2 ст.235 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням викладених обставин у позовній заяві, предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що передбачено ст. 236 КЗпП України, на що суд першої інстанції не звернув увагу.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Конституції України).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц.

Судом встановлено, що після ухвалення судом 01 березня 2023 року рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-лаборанта КНП «Коломийська центральна районна лікарня», відповідач видав наказ про її поновлення на роботі 02 березня 2023 року.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач вживав заходи щодо повідомлення позивачки про видання наказу про її поновлення на роботі.

Позивачка до 12 березня 2023 року перебувала за межами України.

З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач у період з 02 березня 2023 року до 12 березня 2023 року перешкоджав їй у допуску на робоче місце. Відповідач виконав рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2023 року в частині поновлення позивачки на посаді, видавши наказ №57-к від 02 березня 2023 року про поновлення на роботі позивачки, вжив заходи про повідомлення про наказ про поновлення на роботі, направивши його за місцем її проживання. Перебування позивачки за кордоном і те, що вона не була повідомлена про рішення суду про її поновлення не може бути підставою для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, оскільки відповідач видав наказ про поновлення на посаді позивачки, позивачкою не доведено, що відповідач перешкоджав їй у виконанні трудових обов`язків з дня видачі наказу про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення неправильно застосував норми матеріального права та внаслідок неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов помилкового висновку про задоволення заявлених вимог позивачки в цій частині.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1 є підставами для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду .

З огляду на викладене, апеляційна скарга КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради підлягає задоволенню, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 6982, 50 грн з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог в цій частині.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пп. 1 п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» 671, 62 грн судового збору підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то необхідно Компенсувати КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 602,95 грн за рахунок держави, в порядку, передбаченому Кабінетом міністрів.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року в оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 березня 2023 року по 12 березня 2023 року та в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь держави судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення слова «грошові кошти у розмірі 20315 (двадцять тисяч триста п`ятнадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, з яких».

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради, ; місцезнаходження: 78200, Івано-Франківська область, місто Коломия, вулиця І. Мазепи, будинок 134 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 671,62 грн.

Компенсувати Комунальному некомерційному підприємству «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради, ; місцезнаходження: 78200, Івано-Франківська область, місто Коломия, вулиця І. Мазепи, будинок 134, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 602,95 грн за рахунок держави, в порядку, передбаченому Кабінетом міністрів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський