Постанова

Іменем України

27 лютого 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2624/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва

від 12 жовтня 2023 року

в складі судді Якимець О. І.

у цивільній справі №758/5142/22 Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна,

про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири

У С Т А Н О В И В:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 28.02.2023, просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , як таку, що придбана спільною працею за спільні кошти та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 жовтня 2021 року, укладений між відповідачами.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 06 квітня 2001 року вона та ОСОБА_2 познайомилися, а з травня 2001 року почали проживати разом в орендованій нею квартирі у м. Києві. Надалі, до січня 2002 року проживали у квартирі матері відповідача-1 по АДРЕСА_2 . З початку 2002 року переїхали у квартиру по АДРЕСА_3 , яка також належала на праві власності матері відповідача-1 та у якій спільно робили ремонт, витрачали спільні кошти на ведення спільного господарства. Відповідач-1 неодноразово привозив погостити у новостворену сім`ю дочку від першого шлюбу. Часто разом відпочивали, їздили в гості до її батьків. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька ОСОБА_4 . Після того як дізналися про вагітність, вони почали обговорювати питання придбання власної квартири. На цей час вона була працевлаштована, а відповідач-1 ні, а тому коштів на придбання квартири у м. Києві не вистачало. Її батьки погодилися частково надати кошти на придбання квартири, що підтверджено договором дарування грошових коштів. 20.08.2002 вона з відповідачем-1 придбали спірну квартиру для спільного сімейного проживання, а право власності було зареєстровано на відповідача-1. 15.11.2003 вона та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням суду від 28.09.2011.

Вказувала, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, їх відносини мали характер сімейних, адже вони вели спільне господарство, мали певні права та обов`язки притаманні сім`ї, у них народилася дитина. У спірній квартирі були зареєстровані вона та донька, залишилися проживати в квартирі і після розірвання шлюбу. Вона здійснювала догляд за квартирою, ремонт у квартирі за власні кошти. Відповідач-1 запевняв, що після досягнення їх спільною дитиною повноліття переоформить квартиру на дочку, однак відмовився це зробити. З серпня 2021 року відповідач-1 почав вимагати звільнити квартиру.

Позивачка, посилаючись на вказані обставини, положення КпШС України, а також ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», які були чинними на час придбання спірної квартири, просила задовольнити позовні вимоги.

Крім того, посилаючись на те, що у червні 2021 року між нею та ОСОБА_2 виник спір щодо спільного майна, останній відчужив вказану квартиру на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу. Під час укладення такого договору відповідач-1 повідомив нотаріуса та покупця договору про те, що на момент придбання квартири не перебував у шлюбних відносинах та у фактичних шлюбних відносинах, а квартира є його особистою власністю. Відтак своїми діями відповідач-1 ввів в оману покупця (відповідача-2), адже згоди другого із подружжя, як співвласника майна вона не надавала. У відповідності до сст. 369 ЦК України просила визнати такий договір недійсним.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом не вірно викладено пояснення свідків, вони змінені у рішенні суду і суттєво відрізняються від тих, які були надані свідками в судовому засіданні, а відтак невірно судом оцінені.

Суд не звернув уваги на те, що пояснення свідків були спрямовані не лише на підтвердження факту спільного проживання сім`ї, а й на те, що половина коштів, які сплачені на придбання квартири, внесені ОСОБА_1 .

Суд не перевірив доводи позивача про те, що у ОСОБА_2 не було достатньо коштів для придбання квартири та не взяв до уваги, що останній не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо придбання спірної квартири за особисті кошти.

Вказувала, що є доведеним факт спільного придбання квартири для спільного проживання ОСОБА_2 , її та їхньої доньки, як сім`ї, що підтвердив ОСОБА_2 під час розгляду справи, що теж не було враховано судом при ухваленні рішення.

За наведених обставин просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції здійснив оцінку доказів, наданих позивачкою, та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивачка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що вона разом з ОСОБА_2 до часу придбання спірної квартири працювали разом в РФ і за рахунок спільної праці та спільних коштів придбали дану квартиру, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Представник позивачки ОСОБА_5 пояснила суду, що підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю є не факт спільного проживання сторін, а факт придбання цієї квартири за рахунок спільної праці сторін.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Пояснив суду, що він має двох доньок. Доньку від першого шлюбу та доньку, матір`ю якої є ОСОБА_1 . Спірну квартиру мав бажання поділити на двох доньок, але ОСОБА_1 вважала, що квартира повинна бути залишитися лише їх спільній доньці, без врахування інтересів його доньки від першого шлюбу.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа - ПН КМНО Сташкова А. Г., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Надіслала лист, в якому просила розглядати справу без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження.

19 серпня 2002 року між ОСОБА_8 (мати позивачки) та ОСОБА_1 укладено договір дарування грошей у розмірі 9 500 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 . Оригінал договору оглянуто судом у судовому засіданні.

20 серпня 2002 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вчинено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі та зазначена у цьому документів квартира зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_2

15 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28.09.2011 у справі №2-4190/09.

Отже, у даній справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 у власність на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2002. З огляду на це, спір щодо визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю має вирішуватися з урахуванням положень Закону України «Про власність» та Цивільного кодексу УРСР у редакції, чинній на день придбання квартири.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі №163/754/17 (провадження № 61-14555св18), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, зроблено висновок, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15. […] На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на будівництво спірного домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий ОСОБА_8 та позивачем внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Сам факт отримання за позивачем за 1998 рік та за 2000 - 2002 рік заробітної плати у розмірі 6 742,41 грн не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі».

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №562/408/16-ц зазначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму майна, судимають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також метупридбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що у період з травня 2001 року до реєстрації шлюбних відносин вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка, вони вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки притаманні подружжю, оскільки в квартирі матері ОСОБА_2 , робили там ремонт, витрачали спільні кошти на ведення господарства; разом часто їздили відпочивати, їздили до її батьків та до них приїздила в гості донька ОСОБА_2 від першого шлюбу; у них народилася дочка; за рахунок спільної праці та за спільні кошти вони придбали спірну квартиру.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачкою, окрім доказів спільного проживання у спірний період, не надано належних та достатніх доказів ведення спільного бюджету, господарства та побуту, як і доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці з ОСОБА_2 , якою слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, яка набута спільною працею сторін за спільні кошти.

До того ж, суд першої інстанції, надавши оцінку договору дарування, згідно якого ОСОБА_1 від своєї матері 19.08.2002 отримала в дар грошові кошти в сумі 9 500 доларів США, дійшов вірного висновку, що такий доказ є недопустимим, оскільки даний договір дарування нотаріально не посвідчений, тоді як згідно ч. 1 ст. 244 ЦК Української РСР (редакція на день укладення договору дарування) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Окрім цього, суд правильно вказав на те, що договір дарування валютних цінностей не підтверджує індивідуальні трудові зусилля позивачки, унаслідок яких вона одержала дохід, адже такі грошові кошти, відповідно до аргументів позивача, вона одержала у дар, що в свою чергу не свідчить про наявність спільної праці сторін та не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність».

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув доводи позивачки, як на доказ придбання спірної квартири за рахунок спільної праці, обставини народження у них спільної дитини, наявність спільних фотографій, участь у витратах на утримання майна, наявність договірних зобов`язань і показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з огляду на таке.

Так, як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_4 .

Відповідно до історії розвитку дитини ОСОБА_12 , батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; дитина проживала за адресою: АДРЕСА_4 ; мати зареєстрована у Полтаві, батько - у АДРЕСА_2 ; мати не працює; батько - медик, директор.

Проте, як вірно встановлено судом, дані обставини не підтверджують факт придбання спірної квартири внаслідок праці сторін, а тому і не можуть бути підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції правильно вказав на те, що надані позивачкою докази, які підтверджують її участь у витратах на утримання спірного майна та його ремонт свідчать про реальність сімейних відносин, але такі докази не стосуються предмета доказування - придбання спірної квартири внаслідок спільної праці. Більш того, такі докази не заслуговують на увагу і з тих підстав, що дії по утриманню та ремонту спірної квартири були вчинені позивачкою під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_2 та після його розірвання, тоді як квартиру придбано останнім до укладення шлюбу.

Щодо наданих позивачкою копій спільних фотографій позивачки та ОСОБА_2 , їх друзів, разом з донькою ОСОБА_4 та донькою від першого шлюбу, а також показів свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , про допит яких ОСОБА_1 заявляла клопотання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що показання свідків та спільні фотографії не підтверджують обставин придбання спірної квартири внаслідок спільної праці та за спільні кошти сторін. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.04.2020 у справі №738/1452/17.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивачки на виконання нею зобов`язань за кредитним договором, укладеним 02.10.2006, оскільки не стосується періоду в який придбано спірну квартиру. Так, квартиру було придбано у 2002 році, а кредитний договір укладено вже у 2006 році.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що саме за рахунок спільної праці та спільних коштів ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 останнім було придбано спірну квартиру. Більш того, надані позивачкою докази підтверджують лише обставини проживання сторін разом та наявність у них сімейних відносин, що не заперечувалося ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, але такі докази не доводять обставин придбання спірної квартири внаслідок спільної праці та спільних зусиль сторін.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 також просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 01.10.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з тих підстав, що останній був вчинений внаслідок введення покупця в оману, оскільки продавець ствердив, що предмет договору належить йому на праві приватної власності, що на думку позивачки, не відповідає дійсності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, яка фактично є похідною від вимоги про визнання квартири такою, що придбана внаслідок спільної праці та за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував не надання ОСОБА_2 жодних доказів придбання спірної квартири за його особисті, оскільки під час вирішення даного спору встановленню судом підлягали доведення саме позивачем обставин набуття спірного майна за рахунок спільної праці та спільних коштів сторін, а не навпаки, доведення відповідачем придбання майна за власні особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 визнав факт придбання квартири для спільного проживання його разом з ОСОБА_1 та їх донькою ОСОБА_4 не спростовують висновку суду про відсутність в матеріалах справи належних доказів придбання квартири внаслідок спільної праці та спільних коштів сторін.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська