справа № 489/2132/23 провадження №2/489/121/24
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Коростієнко Н.С.

в присутності:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю, визнання договору дарування нежитлової будівлі недійсним та зобов`язання усунути перешкоди шляхом знесення

встановив:

В травні 2023 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:

- скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 серія та номер: 542, виданий 28.04.2021, видавник: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Літвинчук А.А.;

- скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:053:0007 шляхом знесення самочинного будівництва, а саме: нежитлової будівлі літ. А загальною площею 134,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 з приведенням земельної ділянки в попередній стан;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

Як на підставу позовних вимог вказано, що Миколаївська міська рада на підставі рішення від 11.10.2012 за № 21/48 зі змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 22.10.2012 № 22/40 продовжила ФОП ОСОБА_2 оренду земельної ділянки з кадастровим номером :02:053:0007 для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення між Миколаївською міською радою та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди від 06.08.2013 № 9393. Всупереч умов вказаного договору та в порушення законодавства на згаданій земельній ділянці ФОП ОСОБА_2 зведено нежитлову будівлю загальною площею 134,9 кв.м. та в порушення вимог законодавства оформлено право власності на неї за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.04.2021 вчинено запис № 41356550. Договір припинив свою дію 10.11.2015, а тому земельна ділянка з кадастровим номером :02:053:0007 є фактично самовільно зайнятою. 28.04.2021 ОСОБА_2 не маючи права розпорядження об`єктом нерухомого майна здійснив його відчуження за договором дарування серія та номер: 542, виданий 28.04.2021, видавник: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Літвинчук А.А. Внаслідок чого право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:053:0007 набула ОСОБА_3 , про що свідчить запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 28.04.2021 № 41747469.

У відзивах на позов від 14.06.2023 та 14.03.2024 відповідачі та їх представник адвокат Гавловська Ю.В. в задоволені позовних вимог просили відмовити через їх безпідставність.

Вказали, що на підставі проекту та генерального плану, погодженого 19.04.2006 головним архітектором міста та начальником управління архітектурної діяльності Миколаївської міської ради, ФОП ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку для розміщення та обслуговування торгівельного павільйону з продажу меблів власного виробництва по АДРЕСА_1 , з виконанням будівельних робіт та благоустрою території.

ФОП ОСОБА_2 було отримано всі необхідні погоджувальні документи.

Рішенням сесії Миколаївської міської ради від 25.04.2007 № 12/48 затверджено проект землеустрою щодо відведення зомельної ділянки, площею 238 кв.м. для встановлення та обслуговування торгівельного павільйону поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 і землю надано в оренду строком на 5 років.

При цьому, жоден з дозвільних документів не містив посилання на те, що торгівельний майданчик має бути тимчасовою спорудою і земельна ділянка надається саме під таку споруду.

У подальшому між ФОП ОСОБА_2 та Миколаївською міською радою укладено договір від 05.06.2007 оренди земельної ділянки за № 5007 і ФОП ОСОБА_2 виконано робочий проект та погоджено генеральний план будівництва торгівельного павільйону, який затвердженого головним архітектором міста. Будівництво проведено на підставі дозволу інспекції ДАБК у Миколаївській області на виконання будівельних робіт від 05.06.2008 за №203 та актом приймальної комісії прийнятий в експлуатацію як закінчене будівництво.

Тобто, ФОП ОСОБА_2 на виконання вимог Миколаївської міської ради щодо фасаду, форми та типу збудував торгівельний павільйон як об`єкт нерухомості.

Торгівельний павільйон відповідно до законодавства не є тимчасовою спорудою та введений в експлуатацію з дотримання вимог чинного законодавства, а отже капітальною спорудою нерухомим майном.

Посилання позивача на застереження договору оренди, згідно якого земельна ділянка була надана у строкове користування для будівництва і обслуговування торгівельного павільйону без реєстрації на нього права власності та те, що до реєстрації права власності сплив строк дії договору оренди землі під торгівельним павільйоном, є неправомірними.

Цивільним законодавством встановлено саме власнику належить правом розпоряджатися своїм майном та встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають державні реєстрації.

Щодо твердження позивача про відсутність у ОСОБА_2 прав користування земельною ділянкою під торгівельним павільйоном то ФОП ОСОБА_2 на протязі тривалого часу виконував вимоги договору оренди землі та міської ради, через що строк оренди було продовжено до 11.10.2015. Після закінчення договору оренди ФОП ОСОБА_2 неодноразово звертався до міської ради із заявами про продовження строку оренди. Але його звернення залишено без відповідно реагування, що стало підставою для його звернення до суду за захистом порушених прав.

Так, постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 визнано додаткову угоду до договору оренди від 06.08.2013 № 9393, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та Миколаївською міською радою, укладеною в редакції позивача, а саме строк оренди земельної ділянки продовжено до 05.03.2021.

Та обставина, що в подальшому судове рішення апеляційної інстанції скасоване, не може ставити під сумнів правомірність державної реєстрації ОСОБА_2 свого права власності.

Безпідставними є вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі та зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди Миколаївській міської ради у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, оскільки вказана вимога є похідною, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна.

Крім того, ОСОБА_3 09.09.2021 звернулася до Миколаївської міської ради із заявою про надання їй спірної земельної ділянки в користування та 24.09.2021 їй департаментом архітектури та містобудування міської ради погоджено виділення земельної ділянки площею 238 кв.м для обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , але до теперішнього часу питання про надання в оренду земельної ділянки не вирішено.

За такого, викладенні позивачем у позові доводи, свідчать про безпідставність та незаконність дій позивача, що призвело до обмеження права особи на вільне користування та розпорядження своєю власністю.

У відзиві від 14.03.2024 представник відповідачів вказала, що спір між Миколаївською міською радою та ФОП ОСОБА_2 є господарсько-правовим, а тому в цій частині позовних вимог підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У відповіді на відзиві від 12.09.2023 представник Миколаївської міської ради Авраменок Т.М. вказала на безпідставність доводів відповідачів, оскільки земельна ділянка ФОП ОСОБА_2 надавалася в оренду для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону, про що вказано у рішенні міської ради від 11.10.20212 № 21/48 зі змінами, внесеними рішенням від 22.11.2012 № 22/40 та пункті 1 договору оренди земельної ділянки від 06.08.2013 № 9393.

Крім того, здійснене ФОП ОСОБА_2 будівництво нежитлової будівлі у розумінні статті 376 ЦК України є самочинним, а тому він не набув права власності на нього та відповідно не мав права розпоряджатися збудованим об`єктом, через що договір дарування від 28.04.2021 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.05.2023 відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2023 за заявою Миколаївської міської ради забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та накладено заборону на його відчуження і заборону на вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.12.2023 провадження у справі в частині позовних вимог Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю закрито.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.01.2024 ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 211.12.2023 скасовано та направлено справу в частині позовних вимог Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва Костюченка Г.С. від 12.02.2024 заявлено самовідвід судді Костюченку Г.С., матеріали справи передано до канцелярії суду для внесення до системи авторозподілу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2024 справу передано судді Коваленку І.В.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленка І.В. від 13.02.2024 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 01.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, через систему «Електронний суд» до суду надала заяву в якій просила розгляд справи здійснити за відсутності представника міської ради та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідачів в задоволенні позову просили відмовити.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 05.06.2007 між Миколаївською міською радою та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким на підставі рішення від 25.04.2007 № 12/48 для обслуговування торгівельного павільйону поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 позивачу було надано в оренду земельну ділянку строком на п`ять років, з дати державної реєстрації договору.

Згідно витягу із рішення Миколаївської міської ради від 11.10.2012 № 21/48 строк оренди земельної ділянки ФОП ОСОБА_2 вирішено було продовжити на 1 рік, з дати прийняття рішення. Цим рішенням, зобов`язано землекористувача, зокрема, укласти договір оренди на земельну ділянку та виконувати обмеження в користуванні земельною ділянкою згідно з вимогами Миколаївського міського управління земельних ресурсів Держкомзему та проектом відведення земельної ділянки або технічною документацією по земельно-кадастровій інвентаризації.

Відповідно до витягу із рішення Миколаївської міської ради від 22.11.2012 № 22/40 строк оренди ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки площею 238 кв. м. продовжено на три роки, з дати прийняття рішення.

Надалі, 06.08.2013 між сторонами укладено договір оренди землі № 9393, відповідно до умов якого Миколаївська міська рада (орендодавець) на підставі рішення від 11.10.2012 за № 21/48 зі змінами, внесеними рішеннями від 22.11.2012 № 22/40, продовжує ФОП ОСОБА_2 оренду земельної ділянки площею 238 м2 (кадастровий номер :02:053:0007) для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно (Ленінський район) (пункти 1.1, 2.1 договору).

У пункті 3.1 договору сторонами узгоджено, що він діє до 11.10.2015.

05.04.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 41356550 про оформлення ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно загальною площею 134,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке зведено на земельній ділянці, наданої в оренду ФОП ОСОБА_2 .

Оформлення права власності на нерухоме майно, як вказує позивач, є порушенням умов договору оренди землі від 06.08.2013.

Миколаївська міська рада також зазначає, що державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 проведена з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як державному реєстратору було надано копію рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24.02.2021 № 140 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради», відповідно до якого спірній будівлі надано вказану вище адресу, хоча дійсне рішення виконавчого комітету міської ради від вказаної дати та номеру не містить відомостей стосовно зміни або надання адреси нежитловій будівлі (торгівельному павільйону) за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що фактично, всупереч умов договору, ФОП ОСОБА_2 замість обслуговування тимчасового торгівельного павільйону самочинно побудував капітальний об`єкт на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та була фактично ним зайнята самовільно, оскільки дія договору закінчилася. Тому ОСОБА_2 не набув у визначеному законом порядку право власності на вказаний об`єкт нерухомості та який вважається самочинно збудованим.

У судовому засіданні 15.10.2024 відповідач ОСОБА_2 вказував, що він неодноразово звертався до міської ради із заявами про продовження договору оренду для обслуговування торгівельного павільйону, який збудував з дотриманням будівельних норм. Договір оренди йому міська рада продовжувала декілька раз, але не незначний строк. В останнє завчасно договір оренди не було продовжено з вини бухгалтера, яка займалася цим питанням.

Про недійсності рішення міської ради від 24.02.2021 № 140, яким надано торгівельному павільйону адресу, йому нічого не відомо, так як цим займалася стороння особа, зв`язок з якою в нього відсутній та яка зобов`язалася вирішити питання надання адреси торгівельному павільйону.

Із матеріалів справи встановлено, що 28.04.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як фізичними особами, укладено договорі дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Літвінчук А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 542, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняла дарунок - будівлю нежитлову, яка розташована в АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: нежитлова будівля літ. А-1, загальною площею 134,9 кв.м. Для будівництва та обслуговування вище вказаного майна надана земельна ділянка площею 0,0238 кв.м, кадастровий номер: :02:053:0007, яка перебуває у комунальній власності (пункту 1.1).

Пунктом 1.2 договору дарування передбачено, що право власності зареєстровано за дарувальником у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Новобузькою міською радою Миколаївської області 05.04.2021, номер запису про право власності: 41356550, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Із наданих приватним нотаріусом матеріалів щодо посвідчення договору дарування встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.02.2012 (свідоцтво по шлюб серії НОМЕР_1 від 11.02.2012) та нежитлова будівля сумісно набута ними за час зареєстрованого шлюбу (нотаріальна посвідчена заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28.04.2021).

Правове обґрунтування та мотиви суду

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої-другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

За змістом до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин статті 12 ЗК України на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Реалізуючи право державної власності на земельну ділянку, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки, тобто за захистом майнових прав у приватноправових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. За змістом вказаної норми громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Із аналіз наведених норм слідує, що за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення особою об`єкту нерухомого майна за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції відповідної ради, не можна визнати законним.

У ході розгляду справи встановлено, що міською радою рішення про продовження договору оренди земельної ділянки, яка належить до комунальної власності та була надана ФОП ОСОБА_2 для тимчасового розміщення торгівельного павільйону, строк оренди якої закінчився 11.10.2015, не приймалося.

Також встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2019 у справі № 915/1618/19, залишеним в силі постановою Верховного Суду Касаційного господарського суду від 10.11.2021, було відмовлено в задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди до договору оренди укладеної в редакції позивача.

Отже, дослідженими судом доказами підтверджується, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером: 0:02:053:0007 припинив свою дію з 11.10.2015.

Незважаючи на закінчення строку договору оренди, 05.04.2021 відповідач ОСОБА_2 , як фізична особа, здійснив державну реєстрацію права власності на нерухоме майно загальною площею 134,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто здійснив державну реєстрацію права власності за відсутності правовстановлюючого документу на користування земельною ділянкою комунальної власності та всупереч умов договору оренди землі від 06.08.2013 № 9393, відповідно до яких земельна ділянка була надана в тимчасове користування для обслуговування тимчасової споруди торгівельного павільйону.

При цьому, для здійснення державної реєстрації надав рішення Миколаївської міської ради від 24.02.2021 № 140 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради», зміст якого не відповідає дійсному рішенню, яким не надавалася адреса торгівельному павільйону.

У судовому засіданні 15.10.2024 представник відповідача та відповідач ОСОБА_2 вказували на те, що про недійсність рішення міської ради їм нічого відомо не було, а реєстрація права власності відбулася у відповідності із законодавством України, так як на той момент судове рішення апеляційного господарського суду скасоване не було. Крім того, торгівельний павільйон є капітальною спорудою, розміщення якої не було заборонено договором оренди землі.

Наведені доводи відповідача та його представника суд сприймає критично.

Такі доводи відповідача жодним чином не свідчать про правомірність державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон, оскільки договір оренди землі припинив свою дію в 2015 році, а тому на момент державної реєстрації права власності був відсутній правовстановлюючий документ на користування земельною ділянкою, яка належить до комунальної власності.

Крім того, рішення міською радою про надання адреси торгівельному павільйону, за якою зареєстровано право власності не приймалося, а здійснення державної реєстрації під час касаційного оскарження судового рішення апеляційної інтенції, яке в подальшому скасовано, не може вважатися правомірним.

Не можуть бути підставою правомірності державної реєстрації права власності і посилання представника відповідача на те, що торгівельний павільйон є капітальною спорудою, розміщення якого не було заборонено договором оренди землі.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент державної реєстрації відповідачем права власності) передбачено, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

У даному випадку, відповідно до умов договору оренди землі від 06.08.2013 земельна ділянка ФОП ОСОБА_2 була надана в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Із доданих до відзиву на позов від 15.06.2023 письмових доказів вбачається, що згідно Основних характеристик фундаменту, здійснених на замовлення ФОП ОСОБА_2 , будівництво торгівельного павільйону включало закладання фундаменту.

Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 27.02.2009 № 667 (зареєстровано в Інспекції ДАБК у Миколаївській області від 13.03.2009 за № 143) дозвіл на виконання будівельних робіт було надано інспекцією ДАБК 05.06.2008 за № 203, а будівельно-монтажні роботи здійснено у строк із серпень по листопад 2008 року. Рішення державної приймальної комісії торгівельний павільйон прийняти в експлуатацію.

У постановах від 17.10.2018 у справі №806/22/18 та від 10.08.2022 у справі №260/259/20 Верховний Суд відзначав, що капітальна будівля завжди тісно пов`язана із земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки воно має фундаментну основу. Це означає, що капітальну будівлю не може бути без негативних наслідків для конструкції розібрано і переміщено, адже в даному випадку всій споруді буде завдано непоправної шкоди.

Про тимчасовий характер будівлі (споруди) може свідчити те, що така є тимчасовою збірно-розбірною будівлею, зведена (влаштована) без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання без утеплення основних огороджувальних конструкцій (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, вбиральні, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою, тощо). Такі критерії тимчасовості споруди визначені у пункті 2 розділу ІІІ Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (див. пункти 60, 61 постанови Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 420/847/20).

Отже, через зведення фундаментної основи торгівельний павільйон хоча і можливо віднести до капітальної споруди, але це жодним чином це не може свідчити про відповідність такої споруди умовам договору оренди землі, відповідно до якого земельна ділянка надавалася для обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону без реєстрації права власності. Тобто тлумачення наведених умов договору оренди землі вказує на тимчасову споруду.

Тому враховуючи встановленні обставини, суд вважає реєстрацію права власності на торгівельний павільйон та набуття права власності ОСОБА_2 неправомірним.

За положеннями частини першої статті 717 та частини другої статті 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Так як суд дійшов висновку про неправомірність державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон відповідачем ОСОБА_2 , відповідно укладений між ним та іншим відповідачем договір дарування торгівельного павільйону є недійсним в силу частини першої статті 203 ЦК України, а також є неправомірною державна реєстрація прав на вказаний в договорі дарування нерухомий об`єкт за ОСОБА_3 , оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із позову вбачається, що міською радою заявлено вимогу про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:053:0007 шляхом знесення самочинного будівництва- нежитлової будівлі літ. А загальною площею 134,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , з приведенням земельної ділянки в попередній стан.

Така позовна вимога задоволенню не підлягає, так як земельна ділянка в оренду відповідачу ОСОБА_3 не надавалася та торгівельний павільйон нею не будувався. Крім того, ця вимога є похідною від інших позовних вимог, правомірність яких визнана судом та задоволення яких повертає сторін в первісний стан.

Інших позовних вимог позивачем не заявлялося.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині скасування державної реєстрації і припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на нежитлову будівлю - торгівельний павільйон, визнання недійсним договору дарування вказаної нежитлової будівлі та скасування державної реєстрації і припинення права власності на цю будівлю відповідача ОСОБА_3 з наведених вище мотивів.

Позовна вимога до відповідача ОСОБА_3 про зобов`язання усунути перешкоди міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва з приведенням земельної ділянки в попередній стан задоволенню не підлягає з підстав наведених вище.

Щодо заяви представника про непідсудність даного спору цивільному судочинству, суд з цим не погоджується, так як спірні правовідносини стосуються скасування державної реєстрації права власності та припинення такого права відповідачів, як фізичних осіб, а також визнанню недійсним укладеного між ними, як фізичними особами, договору дарування, вирішення яких повинно здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, правомірність звернення Миколаївської міської ради з позовом до суду порядку цивільного судочинства підтверджено постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.01.2024.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2023 за заявою Миколаївської міської ради забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та накладено заборону на його відчуження і заборону на вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно нерухомого майна.

Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2023 за заявою Миколаївської міської ради було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та накладено заборону на його відчуження і заборону на вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно нерухомого майна.

Так як позов задоволено частково, відповідно до вимог частини сьомої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір за подання позову в розмірі 10736,00 грн. (за чотири позовні вимоги немайнового характеру по 2684,00 грн. за кожну), за забезпечення позову в розмірі 1342,00 грн. (задоволено судом) та апеляційну скаргу на ухвалу суду від 11.12.2023 в розмірі 2684,00 грн. (апеляційна скарга задоволена; розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснювався).

Таким чином, пропорційно задавленим позовним вимогам з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 12078,00 грн. ( 8052,00 + 1342,00 + 2684,00).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 134,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 542, виданий 28.04.2021, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Літвинчук А.А.

Скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Миколаївської міської ради судовий збір в сумі 12078,00 грн., з кожного по 6039,00 грн. (шість тисяч тридцять дев`ять гривень 00 коп.)

Встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2023 у справі № 489/2132/23 (провадження № 2-з/489/23) заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У іншій частині позовних вимог Миколаївської міської ради відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: Миколаївська міська рада, , місце реєстрації: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 26.11.2024.

Суддя І.В.Коваленко