Справа № 496/6103/23
Провадження № 2/496/386/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Горяєва І.М.,

за участю секретаря - Касьяненко А.О.,

представника позивача (за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів (за первісним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідачів (за первісним позовом) - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Біляївка Одеської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: служба у справах дітей Нерубайської сільської ради про вселення, зустрічний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача за первісним позовом звернулася до суду з позовом, в якому просить вселити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що будинок за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 . 16.02.2018 року Малиновським районним у м.Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено шлюб. За згодою відповідачів ОСОБА_6 в якості члена сім`ї вселилася до кв. АДРЕСА_3 і стала там постійно проживати. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 16.08.2018 року. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано на підставі рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.11.2022 року. В журналі єдиного обліку відділення поліції № 2 (с. Усатове) Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області зареєстровано звернення ОСОБА_6 про протиправні дії відповідачів щодо обмеження доступу дитини до кв. АДРЕСА_1 , оскільки вони змінили замки у квартирі, чим обмежили доступ до неї, в результаті чого дитина і ОСОБА_6 опинилася на вулиці у воєнний час. Речі дитини відповідачами було запропоновано отримати у гаражі. Крім того, відділом поліції надана відповідь, з якої вбачається, що матеріали перевірки списані до ВП № 2 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області та рекомендовано звернутись до суду з порушеного бгання в порядку цивільного судочинства. ОСОБА_5 зареєстрована в установленому законом порядку у кв. АДРЕСА_1 та є членом сім`ї відповідачів. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

20.11.2023 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

У зустрічній позовній заяві, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 просять визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують тим, що ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на жило належить, кожному по 1/3, квартира за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 з 16.02.2018 року. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області, шлюб між сторонами розірваний. Від спільного шлюбу сторони мають доньку, малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 та ОСОБА_6 припинились шлюбні відносини, а після початку збройної агресії рф відповідач з донькою ОСОБА_9 , виїхала за межі України, (що встановлення рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області по справі № 496/1941/22 про розірвання шлюбу), а після повернення через декілька місяців у 2022 році зібрала дитину, речі і виїхала на іншу адресу. Відповідач понад рік, не мешкає за адресою, проте використовує адресу, для реєстрації підприємницької діяльності, чим виказує на думку позивачів, зазіхання на їх власність. Крім цього, за час мешкання в вищевказаній квартирі, відповідач дозволяла стороннім особам, зі складу її родини, постійно мешкати в квартирі, жодного розу відповідач не сплачувала комунальні платежі, проте своїми діями призвела до погіршення стану квартири, квартира потребує капітального ремонту і наразі взагалі не придатна до нормального проживання. У зв`язку із чим, позивачі звернулися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 18.09.2023 року позовну заяву ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

До канцелярії суду 09 жовтня 2023 року надійшла заява від представника позивача за первісним позовом про виконання ухвали суду щодо усунення недоліків.

Ухвалою суду від 30.10.2023 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання та витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 19.01.2024 року зустрічний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 про вселення.

Ухвалою суду від 20.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом пояснила, що вона представник по даній справі виключно неповнолітньої дитини, це є донька ОСОБА_7 , коли вона народилася, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільно проживали в квартирі, шлюб між подружжям було розірвано з ініціативи відповідача, у травні 2023 року, вона не змогла зайти до приміщення в якому вона зареєстрована, було викликано поліцію, відібрані пояснення, але поліція запропонувала вирішувати це питання через суд, права дитини були порушені, просить вселити дитину до цієї квартири, задовольнити позовні вимоги. Щодо вимог зустрічного позову відмовити.

Представник відповідачів за первісним позовом у судовому засіданні пояснила, що дитина народжена у 2018 році самостійно не могла укласти договір про надання правничої допомоги, а тому договір укладався безпосередньо із повнолітньою особою, в даному випадку це мати дитини, мати з диною на початку війни виїхали закордон, після приїхала, забравши свої речі та самовільно переїхала до іншого помешкання, батько просив залишити дитину із ним, проте мати категорично відмовила, крім того, вселяючи дитину в квартиру, фактично вирішується спір щодо місця проживання дитини, просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вказане суперечить інтересам дитини. Також просила задовольнити зустрічний позов та визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою. При цьому зазначила, що між сторонами існує спір у Красноокнянському районному суду Одеської області про поділ майна, а також про визначення місця проживання дитини, тому посилення представника позивача про відсутність спору є безпідставними.

Відповідачі у судовому засіданні підтримали свого представника та просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 та задовольнити зустрічний позов, оскільки жодних перешкод щодо мешкання дитини за місцем мешкання її батька не має.

Крім того, представник відповідачів за первісним позовом надала до суду відзив на позовну заяву з додатками до нього (а.с. 81-99) та просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , як такому, що суперечить інтересам дитини.

Представник служби у справах дітей Нерубайської сільської ради до судового засідання не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься лист, відповідно до якого просила розглянути цивільну справу без участі їхнього представника (а.с. 100).

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 з дитиною, проживали в квартирі, потім, він дізнався про розлучення, деякий час вона і далі проживала в квартирі, наразі вже виїхала з квартири, оскільки немає підстав там проживати, все що можна було вивезти з квартири, вона вивезла, його запитали поради стосовно того, що робити з речами, він відповів, що потрібно віддати всі речі, які належать ОСОБА_6 , також пояснив, що приблизно два роки ОСОБА_6 не проживає в квартирі та жодних спроб на вселення її з дитиною не було.

Заслухавши пояснення сторін по справі, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд прийшов до наступного висновку.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 по 1/3 частині, відповідно до свідоцтва про право власності на жило №3177 від 05.02.2002 року (а.с. 68).

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 з 16.02.2018 року. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області, шлюб між сторонами розірваний (а.с.69-70).

Від спільного шлюбу сторони мають доньку, малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14.08.2018 року народження (а.с. 6), та зареєстрована за адресою батька ОСОБА_7 : АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Згідно талону-повідомлення відділення поліції №2 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області зареєстровано звернення ОСОБА_6 про протиправні дії відповідачів щодо обмеження доступу дитини до квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Відповідно до відповіді відділення поліції №2 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області 28.05.2023 року, з метою вселення до кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_11 рекомендовано звернутись до суду за правилами цивільного судочинства (а.с. 15).

Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , зазначено, що для виховання та розвитку дитини умов не утворено (а.с. 98).

Крім того, за клопотанням представника позивача за первісним позовом витребувано від органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради висновок органу опіки та піклування щодо вселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_1 (належність проживання умов, майна, тощо).

23.11.2023 року №278 до суду надано відповідь Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради (а.с. 100), відповідно до якої вивчивши матеріали справи щодо вселення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціалістами Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради було обстежено умови проживання у квартирі, за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до акту обстеження умов проживання квартира розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку складається з 2-ох кімнат, ванної кімнати, туалету, коридору та кухні. У квартирі є необхідні меблі, частково побутова техніка. Квартира потребує ремонту так як стіни у кімнатах та відкоси на вікнах покриті цвіллю та пліснявою, облицювальна плитка ванної кімнати місцями тримається на скочу, умов для проживання дитини не створено. Частиною 1 ст. 18 закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що установивши, що матір та батько малолітньої дитини, проживають окремо за різними адресами, вселяючи малолітню дитину у квартиру до батька, фактично визначається її місце проживання разом з батьком, саме такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові № 344/17748/15-ц.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 разом з дитиною не проживає у вказаній квартирі, її особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги не сплачує, даний факт підтверджується показами допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який зазначив, що ОСОБА_6 з дитиною фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , приблизно двох років, жодних особистих їх речей не має.

До того ж, згідно із викладеними поясненнями у відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 , зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 припинили шлюбні відносини, а після початку збройної агресії рф позивач за первісним позовом з донькою ОСОБА_9 , виїхала за межі України, а після повернення через декілька місяців у 2022 році зібрала дитину, речі і виїхала на іншу адресу (відповідно з рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області по справі № 496/1941/22 про розірвання шлюбу). Після того, як позивач самостійно залишила адресу реєстрації дитини, наразі ОСОБА_6 разом, з дитиною постійно мешкають за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується відповіддю ОРУП№ 2 ВП 2 ГУПН в Одеській області № 61.4-7914 від 16.11.2023 року.

Крім того, ОСОБА_6 разом з дитиною добровільно виїхала з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому на думку суду, позивач за первісним позовом повністю втратила зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснює, не займається утриманням житла. Дитина проживає з позивачем за первісним позовом, але відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 не заперечує, щоб дитина проживала у помешканні разом з ним, проте відповідно до акту обстеження умов проживання, який складений начальником Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради від 01.06.2023 року для виховання та розвитку дитини умов у квартирі не зроблено.

Таким чином, судом не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод ОСОБА_5 у користуванні житлом.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

На підставі положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13ЦК).

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК).

Гарантованому ст. 9 ЖК праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК).

Частиною четвертою статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, але членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, які входили до складу сім`ї наймача, перестали бути членами його сім`ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що умовою реалізації членом сім`ї наймача його права на користування житлом є набуття ним права на проживання та фактичне використання житла для особистого проживання. До того ж право члена сім`ї наймача на користування житловим приміщенням залежить від дії договору найму, укладеним між основним наймачем та наймодавцем.

Як встановлено в судовому засіданні, перешкод у користуванні квартирою неповнолітній ОСОБА_5 ніхто не чинить, ОСОБА_6 добровільно залишила житлове приміщення, що підтверджено матеріалами справи та показами свідка, допитаним в судовому засіданні. Квартира потребує ремонту, умов для проживання дитини не створено. Частиною 1 ст. 18 закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Крім того, встановивши, що матір та батько малолітньої дитини, проживають окремо за різними адресами, вселяючи малолітню дитину у квартиру до батька, фактично визначається її місце проживання разом з батьком, не з`ясувавши, чи не суперечитиме таке рішення інтересам малолітнього, саме такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові № 344/17748/15-ц.

У зв`язку із викладеним позовні вимоги позивача ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, частиною 1 ст.18 закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , не відповідає нормам проживання для дитини, відповідно до акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Нерубайської сільської ради.

Згідно положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

На підставі ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ч. 1 ст. 319 вказаного Кодексу передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 72 ЖК визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналогічний висновок міститься в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.85 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" якою передбачено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

На підставі ч.ч. 1. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В контексті обставин даної справи суд зауважує, що ОСОБА_6 добровільно виїхала з квартири разом з дитиною та фактично проживає за іншою адресою.

Крім того, статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно із ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що житлові права позивача за первісним позовом не порушуються відповідачами, по зустрічному позову, власникам позивачам за зустрічним позовом створені перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачами по зустрічному позову.

Слід зазначити, що позивачем за первісним позовом не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування своїх вимог щодо вселення в житло та здійснення перешкод її відповідачем за первісним позовом щодо користування майном, натомість достеменно встановлено, що ОСОБА_6 не проживає за вказаною адресою без поважних причин.

Що стосується вимог про вселення дитини до помешкання, то суд прийшов до переконання, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки дитина проживає разом із матір`ю, яка добровільно залишила житло; ОСОБА_7 бажає, щоб дитина проживала разом з ним у цьому житлі; їхнє місце проживання зареєстроване за вказаною адресою, крім того не має жодних умов та облаштування для мешкання дитини, як про це зазначили представник служби у справах дітей Нерубайської сільської ради.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог по первісному та зустрічному позову, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: служба у справах дітей Нерубайської сільської ради про вселення, та про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме, слід визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Крім того, в зв`язку з задоволенням зустрічного позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_6 підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1073,60 грн. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 , не підлягають до задоволення вимоги щодо відшкодування їй коштів за сплачений при подачі позову судовий збір.

Керуючись ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст.. 156 ЖК України, ст.ст. 9, 10, 12, 13, 258, 259, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_5 від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: служба у справах дітей Нерубайської сільської ради про вселення - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути судовий збір з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 358 грн.;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 358 грн.;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 358 грн.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Суддя І.М. Горяєв

Повний текст рішення складено 07.05.2024 року.