КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8546/2024
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У серпні 2021 року ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що позивач є експлуатуючою організацією та надає послуги з управління та утримання багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_1 з підземним паркінгом у вказаному будинку. Між сторонами було укладено договір про надання послуг №П-42/К-202 від 01 березня 2016 року, за яким відповідачці цілодобово 7 днів на тиждень надавались послуги з консьєрж-сервісу у вказаному будинку з підземним паркінгом.

Відповідачка не в повній мірі оплачує послуги з консьєрж-сервісу, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість, яка станом на 29 липня 2021 року з урахуванням пені, 3% річних та індексу інфляції становить 52 319,96 грн. Відповідачка в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на несплату відповідачкою зазначеної заборгованості у добровільному порядку, позивач з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 81 180,39 грн з урахуванням пені, 3% річних та індексу інфляції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подаладо Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі вказує, що умовами договору про надання послуг № П-42/К-202 визначено розмір щомісячної плати за послуги, тому зміна цього розміру є зміною умов договору, яка в даному випадку є істотною умовою. При цьому відповідачка не отримувала особистого повідомлення про підвищення запровадження нового розміру плати за послуги згідно з вказаним договором. Вказує, що всі оплати, передбачені договором про надання послуг № П-42/К-202 від 01 березня 2016 року в редакції, що була узгоджена обома сторонами, здійснюється нею у повному обсязі, і в неї відсутня будь-яка заборгованість за цим Договором.

Також зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення жодним чином не взяв до уваги, не дослідив та не дав оцінку основному аргументу відповідача щодо відсутності права у позивача на збільшення вартості послуг в односторонньому порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за надані послуги у розмірі 81 180,39грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було передано в управління та експлуатацію ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджент», що підтверджується договором про передачу житлового будинку від 19 березня 2015 року, актом приймання-передачі від 19 березня 2015 року (а.с. 6-7, 8).

Відповідачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Між ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджент» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг №П-42/К-202 від 01 березня 2016 року, за яким ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджент» зобов`язується цілодобово 7 днів на тиждень надавати відповідачці послуги з консьєрж-сервісу у житловому будинку з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги у строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 10-11).

Згідно п. 2.1 договору розмір щомісячної плати за послуги становить 774,17 грн, крім того податок на додану вартість 154,83 грн., а разом - 929,00 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору споживач оплачує послуги щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, у розмірі визначеному у рахунках на оплату.

Пункт 2.5 договору передбачає, що сторони домовились, що розмір плати за послуги, що надаються за договором, може бути змінений за ініціативою виконавця у випадках: 2.5.1 зростання (після укладення цього договору) цін на ресурси (матеріали), які використовуються виконавцем або залученими ним для надання послуг за цим договором третіми особами; 2.5.2 збільшення розміру плати за послуги третіх осіб, що залучаються виконавцем для надання послуг за договором (п.п. 1.2, 3.3.2 договору); 2.5.3 зміни ставок податків і зборів (обов`язкових платежів), що впливають на вартість послуг за цим договором; 2.5.4 збільшення накладних витрат виконавця у зв`язку з наданням послуг за цим договором.

Відповідно до п. 2.6 договору у разі зміни розміру плати за послуги (п. 2.5 договору) виконавець зобов`язаний письмово повідомити про це замовника не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати запровадження нового розміру плати за послуги. При цьому договір про внесення змін до цього договору у зв`язку зі зміною розміру плати за послуги, або додаткова угода до договору не укладаються. Сторони домовились, що на вимогу замовника виконавець зобов`язаний надати йому обґрунтований розрахунок підвищення розміру плати за послуги.

Пункт 3.2.1 договору визначає, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у встановлений цим договором строк.

Пункт 4.3. договору визначає, що за несвоєчасне внесення плати зі споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.

За положеннями ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Таким чином, підтверджується обов`язок відповідачки сплачувати надані їй послуги обслуговуючою організацією (постачальником послуг).

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У відповідності із вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони погодили умови щодо порядку зміни розміру плати за послугу за вказаними договорами, тощо.

В даному випадку відповідачкою протягом тривалого часу порушувалися умови договору щодо строків та повної оплати наданих послуг з консьєрж-сервісу у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість із оплати вказаних послуг. Доказів щодо зворотного суду надано не було.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з розрахунку заборгованості за послуги з консьєрж-сервісу станом на 30 листопада 2022 року заборгованість ОСОБА_1 становить 81 180,39 грн, що включає 37 392,74 грн за послуги з консьєрж сервісу, 23 911,98 грн пеню, 16 796,12 грн інфляційні, 3079,55 грн 3 % річних (а.с. 34).

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка як власниця квартири не здійснювала оплату наданих позивачем послуг відповідно до умов укладеного договору та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням пені, 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Основним доводом апеляційної скарги відповідачки є посилання на те, що вона не отримувала особистого повідомлення про підвищення запровадження нового розміру плати за послуги згідно з вказаним договором.

При цьому доводи відповідачки, що вона не отримувала жодного листа чи будь якого іншого повідомлення зі сторони позивача про підвищення оплати за послуги згідно договору про надання послуг №П-42/К-202 від 01 березня 2016 року, не приймаються судом до уваги, оскільки остання частково сплачувала послугу з консьєрж-сервісу; мешканці будинку попереджувалися про підвищення розміру плати за дані послуги; в матеріалах справи відсутні докази її звернення до відповідача з вимогою щодо надання обґрунтованого розрахунку такого підвищення та звернення до суду з відповідним позовом.

При укладенні договору його сторони передбачили можливість зміни вартості послуг за певних умов, для чого встановили певний механізм, а також зазначили, що при цьому зміни до договору чи додаткова угода не підписуються. Детально оцінивши обставини справи та доводи сторін, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про належність позиції позивача та обґрунтованість позовних вимог.

Суть визначеної в договорі процедури попереднього повідомлення отримувача послуг про збільшення вартості послуг сама по собі не є абсолютною, а направлена на інформування іншої сторони по такий факт. Після того, як замовник послуг отримає зазначену інформацію, він володіє правом на звернення до надавача послуг за інформацією про підстави та умови такої зміни вартості послуг, відтак і обрання варіанту подальшої своєї поведінки з даного приводу.

Як було встановлено в ході розгляду справи, інформація про зміну вартості послуг за договором була розміщена позивачем письмовим повідомленням (оголошенням) у житловому будинку в загальнодоступних місцях, а також розрахунок вартості послуг з консьєрж сервісу.

За таких умов вказана позиція апелянта не може бути прийнята судом.

Не може погодитися апеляційний суд й з позицією апелянта щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв`язку із суперечностями, які містяться в договорі. З тексту вказаного договору вбачається, що положення п.п. 6.2. та 6.3. містять загальні правила щодо зміни чи припинення договору, в той час як у пункті 2.6 договору міститься спеціальна умова щодо зміни вартості послуг, яка й має застосовуватися в даному спорі.

На підставі аналогічних доводів не суперечить п. 2.6 і положенням п. 7.4.

Окремо звертає увагу апеляційний суд на те, що відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки умови укладеного між сторонами договору не є нікчемними, як і не визнавалися недійсними судом, підстави для їх неврахування у даних правовідносинах відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова