Номер провадження: 22-ц/813/6484/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Гамоліної Н.П.,

ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року по справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2021 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, в якому просив виселити відповідача зі службової квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 15 квітня 2004 року №390/01-04 спірна двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , включена до числа службових, належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

У вищевказаній квартирі проживає колишній військовослужбовець ЗСУ ОСОБА_1 , однак жодних дозвільних документів на його проживання у спірному житловому приміщенні йому у встановленому законом порядку не надавалось.

З метою досудового врегулювання зазначеного спору КЕВ м. Одеса направив відповідачу попередження про виселення від 09.06.2021 за №2168 з вимогою звільнити незаконно займану службову квартиру, однак жодних дій з боку відповідача не здійснено.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року позов квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 самовільно зайняв спірну квартиру, а тому його виселення із незаконно займаної ним квартири не порушує справедливий баланс між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо самоправного зайняття відповідачем службового приміщення, оскільки 23 серпня 2019 року начальник житлової групи ОСОБА_3 передав йому ключі від службової квартири, а також копію Акту прийому-здачі цієї квартири.

18 грудня 2019 року відповідач з метою одержання права проживання у двокімнатній службовій квартирі АДРЕСА_1 здав квартирно-експлуатаційному органу Міністерства оборони України трьохкімнатну службову квартиру за попереднім місцем служби в АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки КЕВ м. Біла Церква.

Однак, через невиконання наказу начальника Одеського гарнізону №64 від 28.11.2020 у п`ятиденний строк, а також невиконання командиром ВЧ НОМЕР_1 п. 6 розділу ІІІ Інструкції №380, житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 п. 7 розділу Інструкції №380, а позивачем вимог п. 12 розділу ІV Інструкції №380, Міністерство оборони України отримало вигоду від своїх протиправних дій, а саме право вимагати від відповідача звільнити двокімнатну службову квартиру без відновлення права відповідача на проживання у трьохкімнатній квартирі за попереднім місцем служби.

На думку ОСОБА_1 , складання акту прийому-здачі є двостороннім правочином між позивачем та відповідачем, який давав правові підстави для перебування відповідача в квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу, КЕВ м. Одеса просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, посилаючись на те, що єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення є ордер, однак відповідач заселився без ордеру у службову квартиру.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 про виселення залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 вселився у квартиру АДРЕСА_1 на підставі акту прийому-здачі квартири від 23.08.2019, а тому вселення відповідача не може вважатися самоправним.

ОСОБА_4 , який є інвалідом третьої групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, звільнений у запас за п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), вислуга років у ЗСУ станом на 19 січня 2021 року становить 32 роки 18 днів, заселився у квартиру АДРЕСА_1 на підставі акту, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 125 ЖК України відповідач не підлягає виселенню із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2024 року касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд вказав, що при новому розгляді справи апеляційному суду належить надати оцінку наявності підставам для виселення відповідача, та перевірити належним чином доводити сторін, зокрема, чи наявне у відповідача та членів його сім`ї інше нерухоме майно на праві власності або користування; чи перебуває відповідач на обліку як особа, яка набула права та потребує поліпшення житлових умов; чи продовжував відповідач та члени його сім`ї користуватися спірною квартирою, чи була вказана квартира для ОСОБА_1 житлом в розумінні статті 8 Конвенції; чи після зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача існували достатні і тривалі зв`язки із спірною квартирою як з конкретним його місцем проживання; чи існують на сьогодні такі зв`язки із цією квартирою. Не з`ясував, чи підлягає застосуванню стаття 125 ЖК України та Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями до спірних правовідносин щодо виселення ОСОБА_1 із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника КЕВ м. Одеси Гамоліну Н.П., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

За загальним правилом, передбаченим статтею 109 ЖК України, виселення з жилих приміщень без надання іншого житла не допускається.

Разом з тим, виселено без надання іншого житла може бути осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні.

Відповідно до пункту 6 розділу IV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 за №380, рішення про забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею) приймається командиром військової частини на підставі клопотання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії).

Згідно правового висновку, який викладено Верховним Судом у постанові від 18.01.2018 у справі №465/3255/14-ц (провадження № 61-192св17), не можуть вважатися такими, що самоправно зайняли жиле приміщення особи, які вселилися до нього на підставі ордера.

В постанові від 12 жовтня 2020 року у справі №686/27262/18 та від 15 лютого 2023 року у справі №202/5881/19, Верховний Суд зазначив, що не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення також особа, яка вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №296/8558/21 (провадження №61-1311сво23) зазначено, що у «…позивача виникло майнове право не на підставі ордера, виданого на підставі житлового законодавства, а згідно із укладеним між сторонами договором…».

Матеріалами справи встановлено, що розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.01.2004 за №45/01-04 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_4 . Реконструкція будинку здійснювалась управлінням з будівництва та розквартирування військ Південного оперативного командування.

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.04.2004 за №390/01-04 квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 23,7 кв.м, на підставі статті 118 ЖК України включена до числа службових.

ОСОБА_1 від начальника житлової групи ОСОБА_3 прийняв під охорону квартиру АДРЕСА_1 до визначення кандидатури на вселення та остаточного оформлення документів з подальшим отриманням ордеру, що підтверджується актом прийому-здачі квартири від 23 серпня 2019 року №12.

Згідно акту прийому-здачі квартири від 23.08.2019 квартира АДРЕСА_1 є вільною, ОСОБА_1 зобов`язується своєчасно сплачувати комунальні послуги, отримав ключі та прийняв квартиру.

Також встановлено, що ОСОБА_1 під час проходження служби у Черкаському гарнізоні отримав службову квартиру в АДРЕСА_3 , яку здав 18 грудня 2019 року, що підтверджується довідкою, виданою начальником КЕВ м. Біла Церква.

23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , голови Об`єднаної житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про надання службового житлового приміщення у м. Одесі, за попереднім місцем служби жиле приміщення здав, у приватизації участі не брав, участі у приватизації члени сім`ї не брали.

Рішенням об`єднаної житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2020 за №1 вирішено зарахувати полковника ОСОБА_1 на облік осіб, які набули права та потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання службових жилих приміщень з 30 січня 2020 року, що підтверджується витягом з протоколу.

Відповідно до вимог спеціальної директиви МОУ та Генерального штабу ЗСУ від 05 листопада 2019 року №Д-322/1/10дск Південне територіальне квартирне-експлуатаційне управління розформовується, посада, яку обіймав ОСОБА_1 скорочена.

27 листопада 2020 року ОСОБА_1 наказом №620 звільнено у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 19 січня 2021 року виключено із списків особового складу, вислуга років у ЗСУ станом на 19 січня 2021 року становить 32 роки 18 днів, постійним та службовим житлом за рахунок МОУ не забезпечувався.

Наказом начальника Одеського гарнізону від 28.11.2020 за №64 наказано у військової частині НОМЕР_1 прийняти рішення щодо розподілу встановленим порядком службового приміщення (квартири) квартира АДРЕСА_1 (житловою площею 23,7 кв.м, загальною площею 39,3 кв.м) військовослужбовцю за місцем проходження ним військової служби, який перебуває на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею) та оформити наказом.

ОСОБА_1 під час проходження служби втратив 50% професійної працездатності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, відповідно до акту огляду МСЕК є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідками МСЕК від 10.04.2012.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 начальником квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси 04 листопада 2019 року надано доручення щодо представництва інтересів МОУ в Центральному РЕМ щодо здійснення оплати за комунальні послуги та укладання договорів за адресою кв. АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси та виселяючи ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач самовільно зайняв спірну квартиру, а тому його виселення з незаконно займаної ним квартири не порушуватиме справедливий баланс між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру на підставі акта прийому-здачі квартири від 23.08.2019 за №12, відповідно до якого відповідач прийняв під охорону вказану квартиру до визначення кандидатури на вселення та остаточного оформлення документів з подальшим отриманням ордеру.

Будь-яких доказів щодо надання відповідачу спірної квартири як службової у встановленому законом порядку з видачою спеціального ордеру матеріали справи не містять, як і не містять відповідної угоди чи дозволу саме на вселення відповідача в спірне жиле приміщення без ордера, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про самовільне зайняття відповідачем спірної квартири без достатніх правових підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про фактичне укладення з ним договору найму вказаної спірної квартири, оскільки з копії акту прийому-здачі квартири вбачається, що він підписаний відповідачем та начальником житлової КЕВ м. Одеси, спірна квартира належить до комунального житлового фонду, передана для використання під службове житло, позивач відповідно до положення про нього не є уповноваженою особою на укладення договорів найму житла спірної квартири, в акті прийому-здачі не зазначено про можливість відповідачем зайняття спірної квартири та проживання в ній, в акті зазначено про передачу квартири до визначення кандидатури на вселення.

Крім того, сплата відповідачем комунальних послуг, що споживались ним в період проживання у спірній квартирі, не свідчить про правомірність її зайняття.

З таким висновком суду першої інстанції погодився Верховний Суд в постанові від 03 липня 2024 року, в даній справі.

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки 23 серпня 2019 року начальник житлової групи ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 ключі від службової квартири АДРЕСА_1 , а також копію Акту прийому-здачі цієї квартири, тому вселення відповідача не може вважатися самоправним.

В апеляційній скарзі та у додаткових поясненнях ОСОБА_1 вказує, що згідно ст. 125 ЖК України та Порядку №1081 він не може бути виселений із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, при цьому квартира АДРЕСА_1 , є єдиним його житлом в розумінні ст. 8 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо даних тверджень апеляційний суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої, третьої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (далі - Порядок).

На підставі п. 7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (п. 14 Порядку).

Згідно п. 15 Порядку службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.

Пунктом 19 Порядку передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України).

Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Згідно абзаців 1, 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Таким чином, виходячи зі змісту статей 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 під час проходження служби у Черкаському гарнізоні отримав службову квартиру в АДРЕСА_3 , яку здав 18 грудня 2019 року, що підтверджується довідкою, виданою начальником КЕВ м. Біла Церква.

ОСОБА_1 від начальника житлової групи ОСОБА_3 прийняв під охорону квартиру АДРЕСА_1 до визначення кандидатури на вселення та остаточного оформлення документів з подальшим отриманням ордеру, що підтверджується актом прийому-здачі квартири від 23.08.2019 №12.

Згідно акту прийому-здачі квартири від 23.08.2019 квартира АДРЕСА_1 є вільною, ОСОБА_1 зобов`язується своєчасно сплачувати комунальні послуги, отримав ключі та прийняв квартиру.

23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , голови Об`єднаної житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про надання службового житлового приміщення у м. Одесі, за попереднім місцем служби жиле приміщення здав, у приватизації участі не брав, участі у приватизації члени сім`ї не брали.

Рішенням об`єднаної житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2020 за №1 вирішено зарахувати полковника ОСОБА_1 на облік осіб, які набули права та потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання службових жилих приміщень з 30 січня 2020 року, що підтверджується витягом з протоколу.

Відповідно до вимог спеціальної директиви МОУ та Генерального штабу ЗСУ від 05.11.2019 за №Д-322/1/10дск Південне територіальне квартирне-експлуатаційне управління розформовується, посада, яку обіймав ОСОБА_1 скорочена.

27 листопада 2020 року наказом №620 ОСОБА_1 звільнено у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 19 січня 2021 року виключено із списків особового складу.

Згідно витягу з наказу начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 19.01.2021 за №11 полковника ОСОБА_1 направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційним судом також встановлено, що у відповідача ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_5 , яку він вказує членом своєї сім`ї, відсутнє на праві власності будь яке нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак, встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбу із ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 25.02.2017.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухому майно від 17.04.2007, ОСОБА_6 належить на праві приватної власності з 2007 року будинок АДРЕСА_5 , загальною площею 61 кв.м.

Матеріалами справи також встановлено, що в щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018-2021 звітних роках, членом своєї сім`ї вказує, лише дружину ОСОБА_7 .. Крім того, в щорічній декларації за 2020 звітний рік та в декларації перед звільненням за звітний період 01.01.2021-29.01.2021, ОСОБА_1 своє місце фактичного проживання вказує Топилівка / Чигиринський район / Черкаська область / Україна (т. 3 а.с. 2-13).

Таким чином апеляційним судом встановлено, що члени сім`ї відповідача ОСОБА_1 , а саме його дружина ОСОБА_7 має на праві приватної власності житло, а саме будинок АДРЕСА_5 , загальною площею 61 кв.м.

В додаткових поясненнях відповідач вказує, що в будинку АДРЕСА_5 , проживають дві особи, а саме ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинок має дві кімнати, житловою площею 11,1 кв.м та 6,7 кв.м, а тому проживання відповідача в даному будинку створить порушить житлові умови цих осіб.

Однак, апеляційний суд не погоджується із таким твердженням відповідача, та вважає, що проживання ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 , в будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 61 кв.м, який їй належить на праві власності, жодним чином не порушуватиме житлові умови мешканців даного будинку.

На підставі вищевстановлених обставин, виходячи зі змісту статей 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів апеляційного суду вважає, що на ОСОБА_1 не поширюється заборона виселення військовослужбовця, звільненого з військової служби, зі службового житла, оскільки останній забезпечений житлом для постійного проживання, а саме будинком АДРЕСА_5 , загальною площею 61 кв.м, який належить на праві власності його дружині.

Окрім наведеного вище, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно практики ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Службове житло надається особі тимчасово та після того, як відпала підстава надання його працівнику, службове приміщення має бути повернене роботодавцю для того, щоб в ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після поліпшення житлових умов переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Так, ОСОБА_1 до часу пред`явлення до нього КЕВ м. Одеси позовних вимог щодо виселення із службового житла, а саме квартири АДРЕСА_1 , короткий час проживав в даній квартирі (23 серпня 2019 року ОСОБА_1 прийняв від начальника житлової групи ОСОБА_3 під охорону, та 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено у запас), тому на думку колегії суддів, право користування вищезазначеним житловим приміщенням було нетривалим і у відповідача не виникли стійкі тривалі зв`язки з вказаним місцем проживання.

На думку апеляційного суду, на теперішній час в ОСОБА_1 також відсутні достатньо стійкі зв`язки із квартирою в м. Одеса, так як після звільнення у запас та виключення із списків особового складу, ОСОБА_1 направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (наказ начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 19.01.2021 №11).

Крім того, судом враховується, що дружина відповідача - ОСОБА_7 , проживає в с. Топилівка Чигиринського р-ну Черкаської області, що встановлено матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло в зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява №18986/06, § 71).

Таким чином, враховуючи, що в члена сім`ї відповідача ОСОБА_1 , а самев його дружини ОСОБА_7 на праві приватної власності наявне житло, а саме будинок АДРЕСА_5 , загальною площею 61 кв.м, те, що ОСОБА_1 після звільнення у запас направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи, що відповідач не тривалий період проживав в спірній квартирі в м. Одеса, колегія суддів дійшла висновку, що спірна квартира для відповідача не є єдиним житлом, а також не може визнаватись «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, так як матеріалами справи не доведено існування достатнього та тривалого зв`язку відповідача зі спірною квартирою.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та тлумаченням норм чинного законодавства, та встановлених обставин справи на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 20 листопада 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк