Справа №:755/8054/24
Провадження №: 2-з/755/182/24
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову до подання позовної заяви

"10" травня 2024 р. Дніпровський районний суду м. Києва у складі: головуючого судді Катющенко В.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: відповідач - ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м. Києва 09.05.2024 надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: відповідач - ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про забезпечення позову до подання позовної заяви, яка передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

У заяві заявник просить суд: заборонити, відповідачу ОСОБА_2 , а також будь-яким іншим особам відчуження та розпорядження будь-яким способом, проведення реконструкції, перепланування, а також здійснення будь-якого поліпшення квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо житлової будівлі, квартири, що розташована за адресою: що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що ОСОБА_1 на підставі п.2 ст. 153 має намір протягом десяти днів з дня постановления ухвали про забезпечення позову звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визнання позивача добросовісним набувачем та визнання за ним права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Звернення позивача до суду з вказаною заявою полягає в тому, що в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (квартиру) є ризики, що в подальшому відповідачем можуть вчинятися дії щодо відчуження вказаної квартири третім особам шляхом укладення правочинів, що як наслідок призведе до необхідності додатково звертатися до суду з метою визнання недійсним таких правочинів, скасування державних реєстрацій речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, витребування нерухомого майна з незаконного володіння. Указані дії необхідно попередити, оскільки існує спір щодо законності набуття права власності позивачем, визнання його добросовісним набувачем, та визнання за ним права власності на квартиру. У випадку невжиття заходів забезпечення позову та за умови ухвалення судового рішення на користь позивача виконати таке рішення буде складно або взагалі неможливо, адже під час розгляду справи по суті спірний об`єкт (квартира) може безліч разів змінювати власників, що призведе до необхідності постійно оскаржувати правочини та скасовувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вважає, себе добросовісним набувачем квартири з наступних підстав:

- 14.08.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий О.С, після здійснення перевірок посвідчив договір купівлі-продажу, квартири між позивачем та Стецюком а також на вимогу ст.31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зареєстровано право власності на об`єкт за покупцем;

- спірне майно є об`єктом нерухомості, тому для визначення добросовісності його набувача, крім норм статті 388 ЦК України, застосовується і спеціальна норма пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При укладені договору купівлі-продажу квартири, позивач сплатив - 100 000, 00 грн, вклав в неї значні кошти та привів її в належний став: відремонтував, оздобив - чим в значній мірі збільшив її собі вартість.

Позивач, це єдина сторона в цій справі, яка несе непомірні фінансові втрати, а отже має право на справедливий та змагальний розгляд справи та розгляд цього клопотання.

Позивач, як добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Позивач не міг і не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з тим, що право власності продавця ОСОБА_3 , на спірну квартиру, виявиться незаконними та буде скасоване так, як приватними нотаріусами Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. та Малим О.С. було скоєно протиправні дії, а саме вони здійснили державні реєстрації прав ОСОБА_3 не здійснивши, пошук за всіма наявними у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, критеріями пошуку, а саме: не здійснили перевірку категорії «пошук розділів» у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та не здійснили пошук у Державному реєстрі прав відомостей за ідентифікатором пошуку «за адресою об`єкта нерухомого майна/місцезнаходженням земельної ділянки назва адміністративно-територіальної одиниці, але Суди не дали належної оцінки незаконним діям нотаріусів.

Позивач, є добросовісним набувачем і квартира, яка є його єдиним житлом, в яку ним вкладено всі його кошти та кошти його батьків, а тому вона не може бути витребувана у нього.

Існує реальна загроза незаконного виселення позивача з спірної квартири так, як рішення про його виселення та порядок такого виселення, жодним судом на сьогоднішній день не приймалось, а також відчуження майна відповідачем та знищення майна рухомого майна позивача, яке знаходиться в квартирі.

Суд, вивчивши доводи поданої заяви, дослідивши додатки до неї, доходить наступного.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

За вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ч. 3 ст. 153 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із наведеного випливає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18.01.2017.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №755/3416/21 за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Тетяни Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участю третіх осіб приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича, Міністерства юстиції України, Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Райдужний Район», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко Груп Трейд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Іль Патіо» про визнання дій незаконними, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, який рішенням від 18.10.2022 задоволено частково та:

-визнано незаконними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Тетяни Петрівни та скасувати рішення № 52946944 від 03.07.2020 про державну реєстрацію припинення прав та їх обтяжень у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 ;

-визнано незаконними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Тетяни Петрівни та скасувати рішення № 52947007 від 03.07.2020 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи та проведенням державної реєстрації припинення права власності на нього;

-визнано незаконними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича та скасувати рішення № 53115917 від 14.07.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ;

-визнано незаконними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 53610107 від 14.08.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

-визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим Олексієм Сергійовичем, зареєстрований за № 1173, недійсним.

-витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2022 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича, скасування їх рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2022 залишено без змін.

Таким чином з поданої заяви до суду про забезпечення позову до подання позовної заяви убачається, що заява не містить мотивованих відомостей, необхідних для вжиття заходів на даному етапі. Не наведено до суду і будь-яких відомостей, що унеможливлюють звернення до суду з позовом та заявою про вжиття заходів забезпечення позову разом із позовною заявою та складнощів, які виникли на даному етапі, що унеможливлюють одночасне звернення, враховуючи, що заявник за даною заявою обізнаний про вищенаведене рішення суду та був активним учасником справи.

За вказаних обставин, суд доходить висновку, що заявником не наведено необхідних відомостей на даному етапі, зважаючи на наявні у даній заяві, що нададуть змогу суду ствердити про необхідність вжиття заходів на даному етапі та обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду, відтак у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 260, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: відповідач - ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: