Справа № 627/38/24
29 квітня 2024 року с-ще Краснокутськ
Краснокутський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бугаєнко І.В.,
за участі секретаря В`юнник В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Краснокутську Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна-
ОСОБА_1 звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею право приватної власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що 24.03.1972 року вона уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2 , який зареєстрований виконавчим комітетом Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, актовий запис № 5. Позивач зазначає, що останнім часом спільне життя з відповідачем погіршилось, почалися сварки, відповідач змусив позивача залишити спірний житловий будинок, де вони спільно проживали, та в якому позивач була зареєстрована з 17.04.1981 року. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач у грудні 2023 року зняв її з місця реєстрації у спірному будинку.
Зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, Краснокутською селищною радою їхньому подружжю було надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_2 ) згідно з Договором «про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої приватної власності ….» від 19 серпня 1980 року. Договір був укладений на ім?я відповідача ОСОБА_2 . На цій земельній ділянці сторони спільною працею та за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями та з 17.04.1981 позивач була там зареєстрована, про що свідчить відповідна відмітка в паспорті громадянина України, та в якому сторони проживали разом з їх спільними трьома дітьми.
Позивач вказує, що 17.11.2023 року відповідач зареєстрував право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями на своє ім?я.
На тепер сторони хоча і перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте разом не проживають як сім`я. Відповідач зняв позивач з місця реєстрації у спірному будинку та своїми діями змусив позивача залишити помешкання в якому вона проживала, домовленості про поділ майна між ними не досягнуто, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
Позивач вважає, що має право на частку житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки будинок було набуто подружжям під час шлюбу.
Позивач у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Крім того, просить суд заявлену у позовній заяві вимогу про витребування у відповідача оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок про АДРЕСА_1 , не розглядати.
Відповідач у відкрите судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщенням оголошень про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада», та шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, про отримання відповідачем яких свідчать його підписи в розписках. Відзив на позов не подав.
З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено, що 24.03.1972 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, актовий запис № 5, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно /а.с.6/.
Як вбачається з копії Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно з жилою площею не більше 60 кв. м від 19.08.1980, ОСОБА_2 на праві безстрокового користування надано земельну ділянку в АДРЕСА_3 , загальною площею 1200 кв.м. Договір від 19.08.1980 посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №1091 /а.с.7-8/.
Відповідно до копії довідки № 709 від 15.11.2023 виданої КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації», згідно з даними технічної інвентаризації об?єкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_4 . Станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстроване/а.с.11/.
Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав № 355074305 від 20.11.2023, на житловий будинок з господарським будівлями загальною площею 111 кв., житлова площа 72.4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 17.11.2023 зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно з житловою площею не більше 60 кв. м, серія та номер в реєстрі № 1091 від 19.08.1980, видавник Краснокутська державна нотаріальна контора /а.с.9/.
Шлюбний договір або інша домовленість сторін щодо спірного майна в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Оскільки, як встановлено вище у цій справі, сторонами укладено шлюб та розпочаті процеси набування майна у власність, як до 01 січня 2004 року, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України, так і за нормами СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України.
Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).
Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.
Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17).
Зокрема, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Такий висновок приведено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц.
Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).
Таким чином, суд вважає встановленим, що спірне майно було набуто сторонами по справі, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, принаймні доказів зворотного матеріали справи не містять. Крім того, відомостей про розірвання шлюбу матеріали справи не містять.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі приведеного вище, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265, 274-279, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 1211 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - ОСОБА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя Бугаєнко І. В.