Справа № 204/5752/17
Провадження № 2/204/5/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року до суду надійшла позовна заява, яку позивач уточнив 23.02.2021 року та в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2Л004Г від 22.12.2008 року у розмірі 11 740 968 грн. 15 коп. та судові витрати по справі у розмірі 176 115 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до укладеного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у вигляді відновленої кредитної лінії. Відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн. 12 коп. з відсотковою ставкою, відповідно до пп. А6, А7 договору, та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п.А.3 договору до 22.12.2011 року. Умовами п. 5.7 цього договору визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю в п`ять років. 18.02.2009 року була укладена Додаткова угода до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно якої змінені умови п.А.8 Договору, а саме: сплата процентів за користування кредитом є дата визначена п.А.3, при несплаті процентів вони вважаються простроченими, окрім випадку розірвання договору. 19.12.2011 року була укладена Додаткова угода, згідно з якою були внесені зміни до пунктів А.3, А.5, А.8 Договору. Додатковою угодою від 30.12.2011 року, сторонами були погоджені зміни умов пунктів А.2 та розмір кредитного ліміту визначений 11 741 962 грн., погоджений графік зменшення поточного ліміту, згідно з яким, строк повернення кредиту погоджений сторонами 23.12.2013 року. 16.12.2016 року сторонами підписано договір про внесення змін до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 11 741 962 грн., з відсотковою ставкою відповідно до п.п. А.6, А.7 Договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п. А.3 договору, а саме: 23.06.2017 року. Відповідно до п. 6.7 договору від 16.12.2016 року про внесення змін до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року сторони погодили, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за цим договором встановлюються тривалістю 15 років. У зв`язку з тим, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 12.02.2021 року має заборгованість у сумі 11 740 968 грн. 15 коп. за кредитом (тілом кредиту), у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

13.03.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки 02.02.2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі № 204/286/16-ц за позовом ПАТ «КБ Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. У цьому провадженні суд відкрив цивільне провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості на суму 33 000 000 грн. про стягнення тіла заборгованості та санкцій. ОСОБА_3 заперечував проти цього позову, адже договір із банком про надання кредитного ліміту не укладав, та ніколи не подавав заяву про отримання кредитних коштів, жодних грошей за цим договором від банку не отримував. 18.04.2016 року позивач відізвав позов. На думку останнього, позивач зробив це через те, що не мав доказів отримання відповідачем грошей у касі банку (вимоги на отримання грошей та касового ордеру, підписаних ОСОБА_3 ), а також підпис у договорі про надання кредитного ліміту не є підписом ОСОБА_3 . ПАТ КБ «Приватбанк» знову звертається із цим самим позовом до ОСОБА_3 за тим самим кредитним Договором. 26.10.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із своєю позовною заявою «Про захист прав споживача та визнання договору недійсним», у якій просить визнати цей Договір недійсним, адже підпис у Договорі не його. За позовною заявою ОСОБА_3 відкрито провадження (суддя Черкез Д. А., справа №204/6839/17). Відповідач звертає увагу суду на те, що кредитний договір не підписаний сторонами, як цього вимагає ст. ст. 202, 203, 207, 215 ЦК України. На місці підпису уповноваженої особи позивача стоїть фотокопія підпису керівника кредитного центру ОСОБА_4 та фотокопія печатки банку. При цьому доказів повноважень ОСОБА_4 до Кредитного договору не залучено. У матеріалах справи вони також відсутні, а на місті підпису відповідача стоїть підпис, який йому не належить. Договір містить лише фотокопії підпису керівника кредитного центру та фотокопію печатки банку. Крім того, факт отримання грошей позивачем у касі банку не встановлений та не надано доказів до матеріалів справи про отримання відповідачем готівкових коштів з каси банку. Крім того, вказує, що на момент укладання спірного кредитного договору відповідач знаходився в шлюбних відносинах. Однак такої згоди на укладання спірного кредитного договору жінка відповідача не давала, про що свідчить відсутність такого документу у сторін договору. Така обставина є підставою для визнання договору недійсним.

11.04.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вони зазначають, що підставою, яка сприяла подачі банком до суду заяви без розгляду, було підписання між сторонами угоди про передачу спору на розгляд третейського суду, а ні в якому разі не відмова банка від позову у зв`язку з тим, що позивач дійшов висновку про неможливість доведення своїх позовних вимог. Відповідач заперечує проти укладення кредитного договору та посилається на нікчемність правочину, оскільки він його не підписував. Однак, жодного доказу про те, що підпис належить іншій особі, яка не є стороною договору не надано, а посилання відповідача на те, що відповідна обставина буде доведена в цивільній справі № 204/6839/17 є припущенням відповідача, яке ним не підтверджуються та в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може підтверджуватись належними доказами. Також вказує, що починаючи з 2009 року до кредитного договору неодноразово вносилися зміни та доповнення, що ще раз підтверджує згоду та обізнаність позичальника з усіма умовами кредитного договору. Крім того, до позовної заяви позивачем були долучені виписки по рахункам № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 (первинні бухгалтерські документи) з яких вбачається, що в 2008 та в 2013 рр. позичальником здійснювалося погашення кредиту на суми 316 535,55 грн., 961,57 грн., 31,85 грн., відповідно, і в подальшому з урахуванням сум погашення, сторони при укладені додаткових угод погоджували новий розмір (зменшення) кредитного ліміту. Існування між сторонами кредитних правовідносин та існування у позичальника зобов`язань перед банком також підтверджується тією обставиною, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 , було укладено Договір застави частки у статутному фонді № Г.09.2.2.1-825 від 05.06.2008 р. в редакції додаткової угоди № 7 від 25.12.2008 року. Крім того, виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором були забезпечені договорами застави укладеними з третіми особами, а саме ОСОБА_5 , згідно з Додатковою угодою № 7 від 25.12.2008 року до договору застави частки у статутному фонді № Г.09.2.2.1-826 від 05.06.2008 року, та ТОВ "ЮМ ПЛЮС" згідно з Договором застави інвестиційних сертифікатів № ДЗЗ-2Ж009Г від 19.12.2011 року від імені якого діяв та підписував договір ОСОБА_3 . Проте, що ОСОБА_3 знав про наявність договірних правовідносин з Банком, свідчить й листування між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», яке розпочато ще у 2012 році, наявність судових справ, в яких, ОСОБА_3 особисто приймав участь. Листування з приводу спірного кредитного договору, яке велося між Банком та ОСОБА_3 , є підтвердженням наявності між Банком та ОСОБА_3 договірних правовідносин за спірним кредитним договором. Наслідком даного листування було пред`явлення в 2014 році позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. По зазначеній справі 17.03.2014 року було відкрито провадження № 2/204/1054/14 (справа № 204/906/14). У даному судовому процесі ОСОБА_3 також не заперечував факт підписання кредитного договору та в нього не виникало бажання провести судову почеркознавчу експертизу, як в ході слухання справи, так і після залишення позову без розгляду. 20.02.2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду, рішення Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним, залишено без змін. Вказаним рішенням встановлено, що 24.12.2008 року ОСОБА_3 було видано грошові кошти згідно з договором № 2Л004Г від 22.12.2008 року. Також встановлено, що ОСОБА_3 періодично погашав заборгованість за кредитним договором № 2Л004Г від 22.12.2008 року, що підтверджується випискою за період з 22.12.2008 року по 05.09.2017 року. Тому , позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

18.03.2021 року представник відповідача надав письмову заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи, що відповідно до п.А.3 кредитного договору, строком повернення кредиту є 22.12.2011 року, а позовна заява була подана до суду лише 14.09.2017 року. Тобто, майже шість років з моменту, коли грошове зобов`язання повинно бути виконаним. Посилаючись на ст. 257 ЦК України просив застосувати строк позивної давності та відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

25.07.2022 року ухвалою суду клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено частково, та призначено по справі № 204/5752/17 почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання дійсності договору від 16.12.2016 року про внесення змін до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, відповідно до умов якого збільшено строк дії основного договору.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, зазначивши, що строк позовної давності пред`явлення позову не сплинув, оскільки переривався шляхом подачі позову за цими вимогами у 2014 році.

Представник відповідача позов не визнав та просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог через сплив строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що 22.12.2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2Л004Г, у вигляді встановленого кредитного ліміту у вигляді відновленої кредитної лінії. Відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн. 12 коп., з відсотковою ставкою відповідно до п. п. А6, А7 договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п.А.3 договору до 22.12.2011 року (Т.-1, а.с. 22-27).

Умовами п. 5.7 цього договору визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю в п`ять років.

До матеріалів справи позивачем у якості підстав позову були долучені додаткові угоди до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року:

- від 18.02.2009 року, згідно з якою змінені умови п.А.8 Договору, а саме: сплата процентів за користування кредитом є дата визначена п.А.3, при несплаті процентів вони вважаються простроченими, окрім випадку розірвання договору (Т-1, а.с. 28);

- від 19.12.2011 року, згідно з якою були внесені зміни до пунктів А.3, А.5, А.8 Договору (Т-1, а.с. 29);

- від 30.12.2011 року згідно з якою сторонами були погоджені зміни умов пунктів А.2 розмір кредитного ліміту визначений 11 741 962 грн. та погоджений графік зменшення поточного ліміту, строк повернення кредиту погоджений сторонами 23.12.2013 року (Т-1, а.с.30).

Не погоджуючись з вимогами банку, відповідач звернувся до суду у жовтні 2017 року з окремим позовом про визнання кредитного договору недійсним (справа № 204/6839/17, провадження 2/204/43/19). По даній справі 14.11.2019 року було постановлено рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 . Дане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2020 року залишено без змін. 18.10.2021 року постановою Верховного суду рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2020 року, залишено без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, в межах даної справи була призначена почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта № 3097-19, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по даній цивільній справі (№ 204/6839/17), чотири підписи від імені ОСОБА_3 в графі «Заемщик» на першій, третій, п`ятій та шостій сторінках кредитного договору № 2Л004Г від 22 грудня 2008 року, укладеного між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , виконані самим ОСОБА_3 . Підписи від імені ОСОБА_3 : в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 19 грудня 2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22 грудня 2008 року, в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 30 грудня 2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22 грудня 2008 року, в загальній графі «Заемщик» двох примірників додаткової угоди від 18 лютого 2009 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22 грудня 2008 року виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (т.2 а.с.45-63).

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно було укладено кредитний договор № 2Л004Г від 22 грудня 2008 року строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеним в п. А.3 договору до 22.12.2011 року.

23.02.2011 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду зміни (уточнення) підстав позову, у яких зазначив, що 16.12.2016 року між позивачем та відповідачем було підписано ще один договір про внесення змін до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 11 740 968 грн. 15 коп., з відсотковою ставкою відповідно до п.п. А.6, А.7 Договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеним в п. А.3 договору, а саме: 23.06.2017 року (Т-2, а.с. 67-75). Також надав копію даного договору про внесення змін від 16.12.2016 року.

Відповідно до п. 6.7 договору від 16.12.2016 року про внесення змін до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року сторони погодили, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за цим договором встановлюються тривалістю 15 років (Т-2, а.с.74).

Представник відповідача не погодився з цими вимогами зазначивши, що відповідач ніяких додаткових угод не підписував. Крім того, на момент оскарження інших додаткових угод, даної угоди не було. Вона з`явилася лише тоді, коли було судом встановлено, що інши додаткові угоди відповідач не підписував. У зв`язку з цим, за клопотанням представника відповідача по справі була проведена судова почеркознавча експертиза.

Згідно з висновком експерта № 5128-22 від 27.04.2023, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи зазначено, що одинадцять підписів від імені ОСОБА_3 , розміщені у графах: «Позичальник:» на кожній сторінці оригіналу договору про внесення змін від 16.12.2016 до кредитного договору № 2Л00Г від 22.12.2008 року - виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою; Два підписи від імені ОСОБА_3 , розміщені у графах: «Позичальник:» оригіналу додатку № 1 від 16.12.2016 до кредитного договору № 2Л00Г від 22.12.2008 року, - виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою; Два підписи від імені ОСОБА_3 , розміщені у графах: «Підпис:», «Позичальник:» оригіналу згоди ОСОБА_6 від 16.12.2016 та довідки ОСОБА_3 , від 16.12.2016, - виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.; Два підписи від імені ОСОБА_3 , розміщені у графах: «Позичальник:» оригіналу загальної вартість кредиту, не датована, - виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою (Т-3, а.с. 145-162).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1, ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки, договір про внесення змін від 16.12.2016 року до кредитного договору № 2Л00Г від 22.12.2008 року, не відповідає вимогам закону щодо письмової форми правочину, оскільки не містить підпису позичальника, отже, є неукладеним, за фактом неукладеності договору у сторін не виникло жодних цивільних прав та обов`язків.

Тому, виходячи з викладеного, суд враховує як підставу позову лише укладений 22.12.2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 кредитний договір № 2Л004Г, відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн. 12 коп. з відсотковою ставкою відповідно до п. п. А6, А7 договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п. А.3 договору до 22.12.2011 року (Т.-1, а.с. 22-27), та з встановленим строком позовної давності відповідно до п. 5.7 цього договору, п`ять років.

У позовних вимогах позивач зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, видав відповідачу кредит у розмірі 12 058 497 грн. 12 коп., проте відповідач свої зобов`язання перед банком не виконав. Згідно з уточненими вимогами позивача (Т. 2 а.с. 61), відповідач станом на 12.02.2021 року має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11 740 968 грн. 15 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

При цьому, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути не всю суму заборгованості за кредитним договором № 2Л004Г від 22.12.2008 року, а лише частину заборгованості тіло кредиту у розмірі 11 740 968 грн. 15 коп.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Посилання у судовому засіданні представника відповідача на те, що відповідач хоча і підписував кредитний договір, але грошових коштів не отримував, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, дані посилання спростовуються доданою да матеріалів справи постановою Дніпровського апеляційного суду 20.02.2020 року (Т. 2 а.с. 231), згідно з якою рішення Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року недійсним, залишено без змін. (Т-2, а.с. 225-236). Так, у даній постанові зазначено, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , про те, що кредитні кошти йому не надавалися, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів не приймає, оскільки дана обставина спростовується випискою по рахунку, яка наявна в матеріалах справи.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 11 740 968 грн. 15 коп., суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, відповідно до положень кредитного договору та ст. 526 ЦК України.

Але, 18.03.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк». В обгрунтування заяви представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Підставою позову є кредитний договор № 2Л004Г укладений між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 . 22.12.2008 року. Відповідно до п. А.3 зазначеного кредитного договору, строк повернення кредиту 22 грудня 2011 року.

Таким чином, строк позовної давності за даними вимогами банку закінчився 22.12.2014 року, а позов банк подав лише 14.09.2017 року. Тому просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-цтощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 справа № 760/19775/15-ц.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

Суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи судом встановлено, що додаткові угоди до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року від 18.02.2009 року, від 19.12.2011 року, від 30.12.2011 року та договір про внесення змін до кредитного договору від 16.12.2016 є неукладеними, згідно з якими було збільшено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором. Згідно п. 5.7 цього договору визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю в п`ять років. Таким чином, строк позовної давності за даними вимогами банку закінчився 22.12.2016 року, а до суду з позовом банк звернувся лише 14.09.2017 року.

Будь-яких клопотань про поновлення строку позовної давності з зазначенням причин поважності пропустку строку, позивачем не подавалося, а тому, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Що стосується посилать представника позивача на той факт, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки він переривався шляхом пред`явлення позову у 2014 році, то суд вважає дані посилання безпідставними та необгрунтованими з наступнх підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, дійсно 13.02.2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором № 2Л004Г від 22.12.2008 року. Але, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2014 року даний позов було залишено без розгляду за заявою представника позивача.

Частиною 1 ст. 265 ЦК України визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, заяву відповідача про застосування позовної давності та відсутність заяви позивача про поновлення строку звернення до суду з зазначенням поважності причини пропуску строку давності, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову банку про стягнення боргу за тілом кредиту в розмірі 11 740 968 грн. 15 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені позовних вимог відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 15, 16, 203, 215, 236, 252-256, 261, 264, 265, 509, 526, 610, 612, 1047-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) до ОСОБА_3 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська