Справа № 752/6387/24
Провадження № 2/752/4191/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.05.2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Данілової Т.М.

з участю секретаря Солодовник Я.С.,,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

у березні 2024 року служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації звернулася у суд з позовом про відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась без батьківського піклування та потребує вирішення її подальшої долі у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини».

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на позовну заяву не надіслав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок.

Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, від 12.05.2016 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрував 12.05.2006 р. шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, від 07.10.2016 р.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Малолітня ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрована відповідно до ст. 133 СК України, де батьками дитини записано БобчеваКонстантинаЯнева та ОСОБА_3 . (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), від 10.08.2023 р.

ІНФОРМАЦІЯ_6 мати дитини ОСОБА_3 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), від 16.06.2023 р.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на письмові докази.

З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2023 р. до служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла інформація про покинуту дитину в закладі охорони здоров`я. На підставі свідоцтва про смерть матері та Акту органу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту у пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я, 01.11.2023 року малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поставлено на первинний облік служби, як дитину, залишену без батьківського піклування. (наказ служби від 01.11.2023 р. № 55/ПО)

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 жодних дій щодо оспорювання свого батьківства по відношенню до малолітньої дитини не здійснив та на зв`язок не виходить.

При цьому, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" передбачено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини та дії державних органів у разі надходження повідомлення про дитину, яка потребує допомоги.

19 квітня 2024 року Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація надала суду висновок № 100-4715, згідно якого відповідач ОСОБА_1 не спроможний на даний час забезпечити необхідний розвиток дитині, тому комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про необхідність відібрання у ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

Зважаючи на встановлені судом обставини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про відібрання у ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

Суд вважає, що такий спосіб захисту прав дитини найбільше відповідає інтересам малолітньої ОСОБА_2 в даному випадку.

Вирішуючи питання про відібрання дитини у відповідача, суд виходить з положень ч. 1 ст. 170 СК України, аналізу п.18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року, згідно яких у разі відібрання дитини, дитина передається органам опіки та піклування, якщо цього потребують її інтереси, при цьому суд не повинен визначати конкретний заклад, куди передавати дитину.

Крім того, суд приходить до висновку, що застосування такої норми закону, як відібрання відповідно до положень ст. 170 Сімейного Кодексу України дитини у відповідача та перебування дитини у закладі, визначеному органом опіки та піклування, буде відповідати її інтересам і його слід здійснити без визначення конкретного терміну. Такий спосіб надасть можливість збереження сімейних стосунків між батьком та дитиною, та не позбавить відповідача права в подальшому ставити питання про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину, що передбачено ч. 4 ст. 170 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, з ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Відібрати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з 25 березня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття, на користь юридичної чи фізичної особи, на утриманні якої буде перебувати малолітня дитина.

Малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати органу опіки та піклування - Голосіївській районні в м. Києві державній адміністрації для подальшого влаштування до сімейних форм виховання.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в дохід держави 1 211,20 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: