ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/4563/22

Провадження № 22-ц/4820/1918/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю представника АТ «Універсал банк» адвоката Городенського О.А.,

ОСОБА_1 та її представників адвокатів Цвігун Т.С., Худого І.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал банк» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року, суддя Бондар О.О., у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив:

У вересні 2022 року АТ «Універсал банк», (далі Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виселення з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позову вказало, що 30 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу було надано кредит в розмірі 250000 дол. США. Цільове призначення виданого кредиту для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же день між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якої є, крім вищевказаного житлового будинку, також земельна ділянка площею 0,1067 га (кадастровий номер: :03:001:0332).

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги були задоволені та постановлено рішення про стягнення заборгованості. В процесі примусового виконання рішення суду державним виконавцем було описано та арештовано вищевказане майно.

03 травня 2019 року приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за позивачем.

Однак у спірному будинку залишилися проживати та зареєстровані відповідачі, які не бажають добровільно виселятися з житла, яке належить позивачу, у зв`язку з чим позивач просив їх виселити без надання іншого житла.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В мотивувальній частині рішення суд зауважив, що аналіз змісту кредитного договору не дає підстав для висновку про те, що кредит в сумі 250000 дол. США надавався саме для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В той же час, оскільки текст кредитного договору готувався Банком, враховуючи принцип contra proferentem, (слова договору тлумачаться не на користь того, хто його склав), суд дійшов висновку про недоведеність вказаних обставин. При цьому зазначив про відсутність в договорі обов`язку іпотекодавця не вселяти у спірне житло інших осіб.

В апеляційній скарзі Банк просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом було надано неправильну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи.

Факт придбання ОСОБА_2 іпотечного майна саме за рахунок отриманого в Банку кредиту підтверджується, зокрема, розміром отриманої у кредит суми та відповідною сумою придбання нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, в той же час як доказів наявності у відповідача коштів для відповідного придбання справа не містить.

Посилання суду на те, що іпотечний договір не містить заборони іпотекодавцю реєструвати за адресою іпотечного майна проживання інших осіб є безпідставним, оскільки нормами статті 9 Закону України «Про іпотеку» це заборонено без згоди іпотекодавця.

Крім того, судом безпідставно стягнуто з Банку на користь держави 9924 грн. судового збору, оскільки при поданні позову до суду першої інстанції ним сплачено судовий збір в розмірі 2481 грн., згідно з вимогами закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала, що в кредитному договорі не зазначено мету отримання кредиту в тому числі для придбання спірного будинку, натомість зазначено, що кредит надається для поповнення обігових коштів. У відповідному кредитному договорі відсутні відомості про те, що кредит забезпечується іпотекою. ОСОБА_6 фактично передала свою трьохкімнатну квартиру власнику спірного будинку та доплатила за його придбання кошти, відтак спірний будинок було придбано не за кредитні кошти.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач та її представники в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №03-2/7610-К, відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 250000 дол. США, строком до 29 жовтня 2037 року. Цільове призначення надання кредиту в договорі не вказано.

Згідно п.п. 4.2., 4.3 Кредитного договору для видачі кредиту банк відкриває позичальнику позичковий рахунок та рахунок для сплати процентів.

Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку) (а.с. 7-8).

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 30 жовтня 2007 року, ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 478,3 кв.м. та земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0332, площею 0,1067 га.

Продаж житлового будинку та земельної ділянки вчинено за 1262500 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 30 жовтня 2007 року було еквівалентно 250000 дол. США. Продаж земельної ділянки здійснено за 1000000 грн. (один мільйон), продаж житлового будинку вчинено за 262500 грн. (а.с. 12).

Також, 30 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку Банку було передано предмет іпотеки, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 478,2 кв.м. та земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0332, загальною площею 0,1067 га (а.с. 10-11).

Згідно з довідкою виконкому Слобідьсько-Кульчієвецької сільської ради від 30 серпня 2018 року №1381/02-23, у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (а.с. 18).

Як вбачається зі змісту свідоцтва приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Саварчука В.М. від 03 травня 2019 року, на підставі статті 49 Закону України «Про іпотеку» за Банком зареєстроване право власності на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0332, площею 0,1067 га (а.с. 15-17).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2022 року у справі №676/1317/21, яке набрало законної сили, в позові АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, житловим будинком АДРЕСА_1 , відмовлено.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону №898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/44814/19 (провадження №14-109цс22).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ще до отримання кредиту. Достатніх та належних доказів придбання спірного будинку виключно за кредитні кошти матеріали справи не містять.

Посилання Банку на тотожність суми придбання будинку та суми отриманого кредиту самі по собі такої обставини не підтверджують.

Зміст укладеного між сторонами кредитного договору №03-2/7610-К від 30 жовтня 2007 року не містить посилань на мету отримання кредиту, а висновок щодо можливості надання кредиту ОСОБА_2 , на який посилається Банк, відповідно до якого цільове призначення кредиту є купівля нерухомості (а.с. 92), є внутрішнім банківським документом, зміст якого з ОСОБА_2 не погоджений та відповідних обставин також не підтверджує.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги щодо вирішення спору по суті слід визнати необґрунтованими.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

В той же час, суд першої інстанції, стягуючи з Банку на користь держави 9924 грн., не врахував, що позивачем було сплачено за подання позовної заяви судовий збір в сумі 2481 грн., який, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, покладається на позивача, а не стягується з останнього на користь держави, у зв`язку з чим рішення суду у відповідній частині підлягає скасуванню.

При цьому слід зауважити, що на стадії відкриття провадження у даній справі судом не вирішувалося питання можливого відстрочення або розстрочення сплати судового збору відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал банк» задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Універсал банк» на користь держави 9924 грн. судового збору, скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова