АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року

м. Чернівці

справа № 726/2339/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі акціонерне товариство Українська залізниця, відокремлений підрозділу філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця, виробничий структурний підрозділ Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 грудня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мілінчук С. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив визнати бездіяльність відповідачів щодо не створення органу приватизації і не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , протиправною і зобов`язати відповідачів створити орган приватизації, розглянути його заяву та прийняти рішення щодо приватизації вказаної квартири.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він зареєстрований та проживає з 1976 року у квартирі АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця (далі - ВСП «Львівська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця») на праві господарського віддання і є державною власністю.

Вказану квартиру було отримано покійним батьком позивача ОСОБА_3 під час роботи на підприємствах залізничного транспорту. Разом із тим, у позивача відсутній ордер на вселення у вказану квартиру.

З метою реалізації свого права на приватизацію займаного житлового приміщення позивач звернувся до АТ «Укрзалізниця» та відокремленого підрозділу філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», де йому було повідомлено, що управління будинком, в якому знаходиться квартира, здійснює ВСП «Львівська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця».

У подальшому позивач звернувся із письмовою заявою до даного підрозділу. В своєму зверненні просив передати йому безоплатно у власність займану квартиру за вищевказаною адресою. На зазначене звернення отримав письмову відповідь, де було зазначено про те, що у зв`язку з ліквідацією органів приватизації, виробничі структурні підрозділи АТ «Укрзалізниця», у тому числі ВСП «Львівська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», не наділені правом проводити приватизацію квартир у житлових будинках, які обліковуються на балансі підрозділів АТ «Укрзалізниця» і підстав для вирішення питання приватизації квартири, в якій проживає позивач, дирекція немає.

З вказаною відмовою у приватизації позивач не згідний та вважає протиправною бездіяльність відповідачів, які не створили орган приватизації і не розглянули його заяву та не прийняли відповідне рішення щодо приватизації його квартири.

Зазначав також, що всі інші квартири, які знаходяться у вказаному житловому будинку, є приватизованими та належать їхнім мешканцям на праві приватної власності. Відсутність можливості приватизувати квартиру порушує право позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після реорганізації у 2015 році було утворено ПАТ «Українська залізниця» (правонаступником якої є АТ «Українська залізниця»). З утворенням підприємства, орган приватизації, який діяв як структурний елемент (підрозділ) був ліквідований. Отже, в даний час, структурні підрозділи АТ «Укрзалізниця» не наділені правом проводити приватизацію квартир у житлових будинках, які обліковуються на балансі АТ «Укрзалізниця».

Спірна квартира не належить до комунальної власності, не передавалась із державної власності у власність органів місцевого самоврядування, а тому не може бути приватизована шляхом звернення із відповідною заявою до уповноваженого на це органу, створеного місцевою державною адміністрацією чи органами місцевого самоврядування.

В даному випадку склалась ситуація, за якої вказана квартира не може бути приватизована у зв`язку із відсутністю у структурі АТ «Укрзалізниця» спеціального підрозділу, до кола повноважень якого входить здійснення приватизації. Зазначене дає підстави дійти висновку про те, що у даний час відсутній належний механізм та нормативно встановлений порядок щодо реалізації позивачем права на приватизацію житла органом, який мав би відповідні повноваження у структурі АТ «Укрзалізниця».

Заявник, будучи повідомленим про те, що у структурі АТ «Укрзалізниця» відсутній орган, уповноважений здійснювати приватизацію, мав звернутись із відповідною заявою до того суб`єкта, який уповноважений розпоряджатись майном товариства, зокрема здійснювати його списання та відчуження. Однак позивач, не використавши всі можливі правові механізми для реалізації свого права, звернувся до суду із вказаним позовом. За таких обставин, звернення до суду із вказаним позовом є передчасним та необґрунтованим, оскільки право позивача може вважатись порушеним, оспорюваним чи невизнаним виключно у випадку відмови йому у реалізації права на приватизацію уповноваженим на те органом, відповідно до його дискреційних повноважень.

Крім того, суд зауважив, що вимога про визнання незаконної бездіяльності щодо створення органу приватизації та зобов`язання створити такий орган не може бути задоволено при вирішенні даного спору, оскільки у першому випадку вимога містить ознаки публічно-правового спору, тобто стосується здійснення відповідачем його управлінських функцій та зумовлений реалізацією публічного інтересу, а у другому не належить до компетенції суду.

Окрім того, співвідповідачами у позові вказано відокремлений підрозділ філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця, виробничий структурний підрозділ Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця. Разом із тим, вказані підрозділи не мають статусу юридичної особи.

Не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною цивільною процесуальною правоздатністю та дієздатністю.

Враховуючи викладене вище, позов до таких відповідачів не підлягає задоволенню також із вказаних вище підстав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до АТ «Українська залізниця`про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині, яка оскаржується, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Спірна квартира не належить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації.

АТ Українська залізниця зобов`язано створити орган, який мав би відповідні повноваження щодо здійснення приватизації житла.

Вказаний спір не має ознак публічно- правового, виходячи з кола суб`єктів, між якими він виник, та природи індивідуальних цивільно-правових відносин, які склались між сторонами.

АТ Українська залізниця не є суб`єктом владних повноважень або органом державної влади.

Законодавством не передбачено досудовий порядок врегулювання даного спору.

Обмеження права позивача на приватизацію квартири є безпідставним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця, в інтересах якого діють Бондар М. Л. та ОСОБА_4 , подав відзив на апеляційну скаргу.

Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Повноваження щодо відчуження спірного майна має Кабінет Міністрів України та/або уповноважені ним посадові особи.

Позивач мав звернутись із відповідною заявою до того суб`єкта, який уповноважений розпоряджатись майном АТ Українська залізниця.

АТ Українська залізниця не може вчиняти правочини, наслідком якого може бути відчуження майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання, а тому не мають повноважень з приватизації квартир.

Інші квартири у будинку, де проживає позивач, були приватизовані до моменту утворення АТ Українська залізниця.

Такого способу захисту як зобов`язання створити орган приватизації цивільне законодавство не передбачає та є втручанням у господарську діяльність товариства.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця із заявою про безоплатну передачу йому у власність квартири АДРЕСА_1 , на підставі статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказував, що він зареєстрований та проживає у даній квартирі з 1976 року. Разом із тим, у нього відсутній ордер на вселення у квартиру. Наголошував, що квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 у вказаному будинку вже були приватизовані їхніми мешканцями. Враховуючи, що житло перебуває на балансі ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця на праві господарського відання, є державною власністю, він має право на приватизацію.

Посадовою особою ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця у листі № 2301 від 03 серпня 2023 року було повідомлено позивача про те, що у зв`язку із ліквідацією органів приватизації, виробничі підрозділи АТ «Укрзалізниця», в тому числі її структурні підрозділи, не наділені правом проводити приватизацію квартир у житлових будинках, які обліковуються на балансі АТ «Укрзалізниця».

Заступником начальника ВСП «Львівська залізниця» 22 травня 2023 року було надано відповідь на адвокатський запит адвоката Кусмарцева М. О. та зазначено, що будинкоуправління № 1 станції Чернівці було ліквідовано у 2004 році. Житловий будинок, який знаходиться на АДРЕСА_5 , перебуває на балансі ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця на праві господарського відання і є державною власністю.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в частині, яка оскаржується, в повній мірі не відповідає.

Щодо позовних вимог до акціонерного товариства Українська залізниця про визнання бездіяльності щодо не створення органу приватизації, не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , протиправною

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож у кожному конкретному спорі суд найперше повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають з характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь -якою особою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення ЦК України, і ЦПК України, не передбачають такого способу захисту, як визнання протиправною бездіяльності господарюючого суб`єкта.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією ЄСПЛ процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження в судах із цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А № 18, пункти 28-36).

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» Bellet v. France).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

З урахування викладеного, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання протиправної бездіяльності АТ Українська залізниця щодо не створення органу приватизації, не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду, а питання правомірності чи неправомірності відповідної бездіяльності АТ Українська залізниця підлягає з`ясуванню в межах розгляду інших вимог, а не як окрема позовна вимога.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення та закриття провадження в частині вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправної бездіяльності акціонерного товариства Українська залізниця щодо не створення органу приватизації, не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з неможливістю розгляду судом підстав позову у спорі між суб`єктом господарювання та фізичною особою як самостійної позовної вимоги.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20.

Щодо позовних вимог до акціонерного товариства Українська залізниця щодо зобов`язання створити орган приватизації, розглянути заяву позивача та прийняти рішення щодо приватизації спірної квартири

Помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині з підстав того, що позивачем не доведено порушення його прав, зважаючи на те, що право позивача може вважатись порушеним, оспорюваним чи невизнаним виключно у випадку відмови йому у реалізації права на приватизацію уповноваженим на те органом, відповідно до його дискреційних повноважень.

Суд дійшов висновку про те, що оскільки заявник не звертався із відповідною вимогою до того суб`єкта, який уповноважений розпоряджатись майном акціонерного товариства Українська залізниця, це свідчить про те, що позивачем не використано всі можливі механізми для реалізації його права, а тому вказаний позов є передчасним та необгрунтованим.

За змістом частини другої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення у будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до пунктів першого, другого статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (стаття 8 Закону).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України

від 16 грудня 2009 року № 396.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Обгрунтовуючи порушення його права на приватизацію займаного житла, позивач посилався на безпідставність відмови відповідача АТ Українська залізниця у такій приватизації, вважаючи, що саме вказане товариство є органом, уповноваженим щодо здійснення такої приватизації.

Колегія суддів погоджується із такими доводами позивача, враховуючи те, що приватизація державного житлового фонду у відповідності до вимог статті 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється уповноваженим на це державним підприємствам, у повному господарському віданні якого знаходиться державний житловий фонд.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, житловий будинок, який знаходиться на АДРЕСА_5 , перебуває на балансі ВСП Львівська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця на праві господарського відання і є державною власністю.

Отже, саме АТ Українська залізниця як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться вказаний вище житловий будинок, є уповноваженим органом щодо прийняття рішень про приватизацію квартир у такому будинку.

При цьому правильний є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки спірна квартира не належить до комунальної власності, не передавалась із державної власності у власність органів місцевого самоврядування, вона не може бути приватизована шляхом звернення із відповідною заявою до уповноваженого на це органу, створеного місцевою державною адміністрацією чи органами місцевого самоврядування.

Однак помилковим є висновок суду першої інстанції в своєму рішенні та доводи АТ Українська залізниця у відзиві на позовну заяву про те, що суб`єктом, який вирішує питання приватизації житла, яке знаходиться на балансі акціонерного товариства Українська залізниця на праві господарського відання, у відповідності до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», є Кабінет Міністрів України та/або уповноважені ним посадові особи.

Норми права, на які посилається суд у своєму рішенні у даному випадку, не підлягають застосуванню до правовідносин у даній справі, оскільки вказаний спір регулюється положеннями Закону України ««Про приватизацію державного житлового фонду».

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідачем АТ Українська залізниця було відмовлено у задоволенні заяви позивача про приватизацію спірної квартири, у такому випадку наявне порушення прав ОСОБА_1 на приватизацію житла.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту у даній справі є неналежним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зазначеній справі існує спір щодо права позивача на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яке не визнається відповідачем АТ Українська залізниця, що зумовлює і відповідний спосіб захисту його права визнання права на приватизацію займаного житлового приміщення, однак з такими вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 683/560/16-ц.

В пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 викладено правову позицію про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суду першої інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця щодо зобов`язання створити орган приватизації, розглянути заяву позивача та прийняти рішення щодо приватизації вказаної квартири саме у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні вказаного позову, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його мотивувальну частину в частині відмови у позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця щодо зобов`язання створити орган приватизації, розглянути заяву позивача та прийняття рішення щодо приватизації вказаної квартири слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення в цій частині, яка оскаржується, слід залишити без змін.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 грудня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця про визнання бездіяльності щодо не створення органу приватизації, не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , протиправною слід скасувати та провадження у справі в частині цих позовних вимог слід закрити.

Керуючись статтями 255, 367, 368, 374, 376, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 грудня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця про визнання бездіяльності щодо не створення органу приватизації, не розгляду його заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , протиправною скасувати та провадження у справі в частині цих позовних вимог закрити.

Змінити мотивувальну частину рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 грудня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця щодо зобов`язання створити орган приватизації, розглянути заяву позивача та прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення в частині, яка оскаржується, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 березня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА