Справа № 497/948/24
Провадження № 2-н/497/133/24
УХВАЛА

"26" квітня 2024 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Раца В.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення Державного підприємства "Дослідне господарство імені О.В. Суворова" Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є.Таїрова" нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та підзвітної суми, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати в сумі 568 649,95 грн. та заборгованості за підзвітною сумою в розмірі 695 513,33 грн. з Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є.Таїрова», де він працює до цього часу на посаді директора.

Розглянувши подану заяву та матеріали, додані до неї, суд вважає за необхідне відмовити у видачі судового наказу, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч.3 ст.19 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 ЦПК України.

Пунктом 1 ч.1 ст. 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому, згідно з ч.2 ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з цією вимогою, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до змісту ст.ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 року у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Згідно з п.9 постанови Пленуму ВССУ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Таким чином, працівник може звернутися до суду в порядку наказного провадження у разі якщо вимога про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати є безспірною (роботодавець не оспорює ні право вимоги працівника, ні суму заборгованості з виплати заробітної плати), що підтверджується належно оформленими письмовими документами.

Статтею 49 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Відповідно до матеріалів справи, заявник просить стягнути з боржника нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 568 649,95 грн. На підтвердження своєї вимоги надав довідку від 19.03.2024 року №37, про те що за період з 01.09.2021 року по 29.02.2024 року заробітна плата ОСОБА_1 складається з нарахованої, виплаченої та заборгованості по заробітної платі та суми утриманих податків. Довідка не містить посади заявника, а також підписана В.о. директора ДП ДГ ім О.В.Суворова ННЦ «ІВіВ ім.В.Є.Таїрова» Сібовим В., хоча з доданих до заяви матеріалів вбачається, що директором (керівником) підприємства є заявник ОСОБА_1 , а доказів виконання обов`язків ОСОБА_2 , тобто підтвердження його повноважень на час підписання довідки, суду не надано.

Відсутність документів, що підтверджують наявність суб`єктного права у заявника, документів, що підтверджують порушення суб`єктного права, або документів, що підтверджують виникнення права вимоги, вказує на наявність спору про право.

У довідці від 19.03.2024 року №37, виданої підприємством не вказано про те, що сума заборгованості відноситься до певного виду виплати, що така заборгованість відноситься до основної та/або до додаткової заробітної плати, або що така заборгованість є заохочувальною та/або компенсаційною виплатою.

Окрім цього заявником заявлено вимог щодо стягнення підзвітної суми, що взагалі не відноситься до вимог, які вказані у ст. 161 ЦПК та можуть бути заявлені в наказному провадженні.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Частиною 2 ст. 167 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Розглянувши таку заяву, суд дійшов висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу.

На підставі викладеного суддя відмовляє у видачі судового наказу у зв`язку з заявленням вимоги, яка не відповідає вимогам ст.161 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.161,163,165-167,258-261,352-355, п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу щодо стягнення Державного підприємства "Дослідне господарство імені О.В. Суворова" Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є.Таїрова" нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та підзвітної суми.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.А.Раца