Справа № 362/271/24
Провадження № 2/362/1076/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2024 року

суддя Васильківського міськрайонний суд Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 05 серпня 2020 року відповідач уклав із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитний договір № 675336650 за яким отримав грошові кошти.

При цьому, 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 за яким право вимоги первісного кредитора було відступлено на користь ТОВ «Таліон плюс».

Надалі, 31.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» було укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 за яким сторони внесли зміни до основного договору стосовно переходу права вимоги первісного кредитора за кредитним договором відповідача на користь ТОВ «Таліон плюс».

Потім, 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» і ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022 за яким право вимоги за вказаним кредитним договором відповідача було відступлено на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

У підсумку, позивач вказує, що за відповідним договором факторингу він набув право вимоги за зазначеним кредитним договором, а тому, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 26 887 гривень 00 копійок (а.с. 1 3).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Відповідач надав суду відзив на позов у якому заперечив вимоги позивача з тих підстав, що кредитний договір було укладено вже після відступлення прав вимоги за первісним договором факторингу, а тому на момент переходу прав не існувало дійсної вимоги по кредиту; також, відповідач зазначив про ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру заборгованості (а.с. 40 45).

Крім того, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності (а.с. 48 49).

Представником позивача надано відповідь на відзив за змістом якого останній не погодився із запереченнями відповідача, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору та переході прав вимоги за договорами факторингу дотримано вимог законодавства та належними доказами підтверджено заборгованість відповідача (а.с. 43, 44).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 675336650, за умовами якого товариство надало відповідачу кредит в сумі 11 000 гривень 00 копійок зі сплатою відсотків на строк 21 день (а.с. 5 6).

Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується відповідним платіжним дорученням від 05 серпня 2020 року (а.с. 7).

При цьому, 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 за умовами якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с. 63).

Надалі, 31.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» було укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, яким сторони внесли зміни до основного договору стосовно переходу права вимоги первісного кредитора та доповнено реєстр прав вимоги № 101 від 29.09.2020 року відомостями про перехід прав вимоги за кредитним договором відповідача № 675336650 від 05 серпня 2020 року на користь ТОВ «Таліон плюс» (а.с. 8 10, 64).

Потім, 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» і ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022 за яким право вимоги за вказаним кредитним договором відповідача було відступлено на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 11 12, 13).

У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги та відхиляє викладені за змістом відзиву на позов заперечення відповідача стосовно укладення кредитного договору після відступлення прав вимоги за первісним договором факторингу та відсутності кредитної вимоги на момент переходу прав, оскільки після укладення договору факторингу № 28/1118-01 та кредитного договору відповідача № 675336650 від 05 серпня 2020 року, 31.12.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» визначили у додатковій угоді № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, перехід прав вимоги за кредитним договором відповідача.

Також, суд не погоджується із викладеними за змістом відзиву запереченнями відповідача стосовно неналежності розрахунку заборгованості за кредитом, оскільки наданий позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунок заборгованості містить усі необхідні відомості та вихідні данні за кредитом із зазначеними щоденними нарахуваннями відсотків та сум за кожен день заборгованості (а.с. 61, 62).

При цьому, у суду відсутні об`єктивні підстави сумніватися у правильності наведених позивачем розрахунків та не довіряти їх результатам.

Одночасно, заперечуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідач під час розгляду справи не звернувся до суду із заявою чи клопотанням про витребування від позивача первинних бухгалтерських документів визначених статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні відповідачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів.

Як наслідок, суд вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості ґрунтується на умовах кредитного договору та відповідає наданому позивачем розрахунку заборгованості відповідача за вказаний період часу.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем за вказаним кредитним договором по якому позивач набув право вимоги від кредитора.

Із наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.11.2023 року відповідач має заборгованість за кредитним договором № 675336650 від 05 серпня 2020 року на загальну суму 26 887 гривень 00 копійок (а.с. 14).

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за даним кредитним договором.

Натомість, вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Зокрема, суд враховує наступні обставини.

Норми статей 256 і 257 ЦК України передбачають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, останній платіж спрямований на погашення кредитної заборгованості, було здійснено відповідачем 09 жовтня 2020 року в сумі 3 000 гривень 00 копійок, що безумовно свідчить про визнання відповідачем своїх боргових зобов`язань (а.с. 62).

Зокрема, визначаючи день, коли позивач міг довідатися про порушення свого права вимагати від відповідача повернення кредитних коштів, суд вважає, що укладаючи 20.10.2022 року із ТОВ «Таліон плюс» договір факторингу № 20102022, позивач об`єктивно мав можливість перевірити здійснення позичальником платежів за вказаним кредитним договором та встановити, що такий останній платіж було здійснено відповідачем саме 09 жовтня 2020 року, а тому позивач мав можливість передбачити закінчення строків перебігу позовної давності в день 10 жовтня 2023 року для звернення до суду із вимогами до вказаного позичальника.

Тобто, станом на дату укладення договору факторингу 20 жовтня 2022 року, позивач мав бути обізнаний про закінчення строків перебігу позовної давності в день 10 жовтня 2023 року.

Отже, враховуючи положення наведених норм цивільного законодавства вбачається, що позовна давність за вимогами позивача спливла 10 жовтня 2023 року.

Однак, позивач подав до суду даний позов після спливу визначеного законом строку позовної давності 14 грудня 2023 року, що підтверджується відомостями відділення поштового зв`язку «Укрпошта» зазначеними на конверті у якому суд отримав дану позовну заяву (а.с. 29).

Одночасно, судом не встановлено обставин переривання перебігу позовної давності за спірними правовідносинами.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що позивач мав реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості в період часу з 20 жовтня 2022 року (дата набуття прав вимоги) до 10 жовтня 2023 року (дата спливу строку позовної давності).

При цьому, суд обов`язково враховує норму статті 262 ЦК України яка передбачає, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Тобто, не зважаючи на заміну 20 жовтня 2022 року сторони позичальника у зобов`язанні за кредитним договором № 675336650 від 05 серпня 2020 року, не змінюється порядок обчислення та перебігу позовної давності, оскільки позичальник був обізнаний про здійснення відповідачем 09 жовтня 2020 року платежу та закінчення строків перебігу позовної давності в день 10 жовтня 2023 року.

Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, будь-яких обставин поважності причин пропуску позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано.

Таким чином, клопотання відповідача про застосування позовної давності є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав спливу строків позовної давності.

При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача (а.с. 4).

На підставі викладеного, керуючись статтями 526, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273, 274 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду 14 травня 2024 року.