УХВАЛА

28 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 758/9485/23

провадження № 61-14967ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Даниленко Тетяною Іванівною, на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Людмила Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та (або) її представникам вчиняти будь-які дії щодо виселення позивача з квартири АДРЕСА_1 та зміни замків у вхідних дверях у дану квартиру до набрання законної сили рішенням у справі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року заяву представника позивача - адвоката Даниленко Т.І., про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Л. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування за законом задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 та (або) її представникам вчиняти будь-які дії щодо виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зміни замків у вхідних дверях даної квартири, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Філатової О. С. в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року скасовано.

Ухвалено по справі нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

У листопаді 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Даниленко Т. І., на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року скасувати та залишити в силі ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (пункт 2 частини першої, частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків апеляційного суду. Заявник зазначає, що спірна квартира є її постійним житлом і з огляду на те, що наразі існує спір між нею та відповідачем щодо вказаного спадкового майна, у ОСОБА_1 є підстави вважати, що відповідач чинитиме дії, спрямовані на виселення заявника зі спірного житла. Не дослідивши належно матеріали справи, суд апеляційної інстанції, на думку заявника, дійшов передчасного висновку про необхідність скасування заходів забезпечення, що у випадку її виселення призведе до необхідності звертатися з додатковим позовом до суду для відновлення порушених прав.

Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги безпідставними з огляду на таке.

Заявлені позовні вимоги стосуються встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Вказані вимоги, як правильно зазначив апеляційний суд, є за своїм змістом немайновими. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від у від 02 грудня 2020 року в справі

№ 905/105/20, від 26 вересня 2024 року у справі № 204/7632/20). Отже, апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки у випадку задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, тому суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, натомість такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного права та не є співмірним із заявленими у цій справі вимогами.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Апеляційний суд, задовольняючи вимоги апеляційної скарги, керувався тим, що незастосування заходів забезпечення позову не призведе до існування очевидної та об`єктивної загрози порушення законних прав та інтересів позивача, натомість застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову було не співмірним заявленим вимогам. Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Зазначені заявником у касаційній скарзі доводи, у тому числі і сумніви щодо майбутніх дій відповідача є припущеннями та ґрунтуються на незгоді з висновками суду апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Даниленко Тетяною Іванівною, на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Людмила Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник