Дата документу 26.11.2024 Справа № 332/247/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 332/247/24 Головуючий у І інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1659/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Підодвірного Тараса Івановича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.02.2020 між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання кредиту № 500827250, строк кредиту 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 23,00%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», що має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. Банк виконав умови договору, здійснивши перерахування коштів в розмірі 66 497,10 грн на рахунок відповідача, а позичальник в свою чергу зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав через що станом на 20.12.2021 існує заборгованість в розмірі 85138,55 грн.

20.12.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 500827250 від 11.02.2020 року.

Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 85139,55 грн, а також сплачений судовий збір та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7100 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року позов вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 500827250 від 11.02.2020 у розмірі 85139,55 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Підодвірного Т.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою, який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Тому, така копія договору не може вважатись електронним документом.

Також у скарзі зазначено, що виписка по рахунку не містить жодного підпису особи, яка її створила, що викликає об`єктивні сумніви щодо її достовірності.

Крім того, апелянт посилається на те, що наданий позивачем Витяг з реєстру боржників не містить підписів сторін договору факторингу, а містить лише підпис директора ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». В той же час, позивачем не надано доказів оплати за договором факторингу, а отже й не надано доказів його виконання.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 11.02.2020 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали договір про надання кредиту № 500827250, строк кредиту 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 23,00% (а.с.5).

Тобто, відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма мовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання.

Відповідачем також підписаний паспорт споживчого кредиту (а.с.7).

Паспорт споживчого кредиту надавався для ознайомлення відповідачу та він погодився з ним, підписуючи угоду. Вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами зазначеному в цьому документі, що додані до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Банк виконав умови договору, здійснивши перерахування коштів безготівковим шляхом в розмірі 66 497,10 грн на рахунок відповідача. Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 11.02.2020 по 20.12.2021 (а.с.14).

20.12.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено Договір факторингу № 4, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідач. Таким чином, ТОВ«ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 500827250 від 11.02.2020 (а.с.8-12).

Пунктом 2.2 Договору факторингу визначено, що право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту (а.с.8, зворот).

Із Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 4 від 20.12.2021 слідує, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 500827250 від 11.02.2020 в сумі 86139,55 грн, з яких: 63886,48 грн сума за основною заборгованістю; 22 253,07 грн сума заборгованості за процентами (а.с.13).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором убачається, що відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконував.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У відповідності до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому, право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Згідно з ч. 1, 3 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що кредитний договір № 500827250 від 11.02.2020 містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, вони підписані сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому частково виконував його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неукладеність кредитного договору в електронній формі, оскільки такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, обсяг яких безсумнівно підтверджує, що між сторонами склалися договірні відносини. Відповідач, крім того, не спростував, що підписи, які містяться на оферті та на паспорті споживчого кредиту, належать не йому, а іншій особі.

Дійсність кредитного договору № 500827250 від 11.02.2020 не оспорена, а тому він є чинним та підлягає виконанню його сторонами.

Посилання у скарзі на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц в контексті того, що « …факт укладення правочину може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів» не є релевантними спору у справі, що переглядається, оскільки спір у справі № 227/3760/19-ц виник щодо визнання недійсним договору оренди, що не співвідноситься із правовідносинами в межах спору про стягнення заборгованості по кредиту.

Отже, ОСОБА_1 , отримавши кошти в кредит, в порушення умов виконання кредитного договору свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, які було надано банком до суду першої інстанції, а тому підлягають стягненню з нього на користь кредитора в заявленому розмірі.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами.

Як вбачається з кредитного договору № 500827250 від 11.02.2020 сторони погодили, що процентна ставка становить 23,00% річних. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Тому, наявні правові підстави для стягнення не тільки тіла кредиту, а також заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 22253,07 грн.

Кредитором, в підтвердження боргу ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості, виписку по особовому рахунку, що є первинними документами та підтверджують здійснені по банківському рахунку операції.

Відповідачем не спростовувався факт отримання кредитних коштів.

Посилання апелянта на відсутність підпису уповноваженої особи на виписці з рахунку не впливає на її правильність, а лише зводиться до незгоди із таким доказом. Також безпідставними є твердження у скарзі щодо недоведеності позивачем факту виконання договору факторингу, оскільки оцінка дійсності/недійсності договору факторингу № 4 від 20.12.2021 не є предметом розгляду цієї справи.

Отже, всупереч умовам кредитного договору ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, та не надав суду належних і допустимих доказів погашення ним наявної заборгованості ні перед попереднім кредитором, ні перед новим.

Враховуючи те, що за умовами кредитного договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість на підставі зазначеного договору підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить, її доводи зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Підодвірного Т.І. слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Підодвірного Тараса Івановича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: