справа № 382/1295/22 головуючий у суді І інстанції Нарольський М.М.
провадження № 22-ц/824/786/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лозицької Валерії Валеріївни до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, відповідно до вимог якого просить в порядку поділу спільного майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером :08:033:0018, загальною площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 24 жовтня 2018 року до 08 серпня 2022 року. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 08.08.2022 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти подружжя у 2019 році придбали: земельну ділянку за кадастровим номером: :08:033:0018, 0.1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В. 09 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 830. Право власності на земельну ділянку зареєстровано державним реєстратором, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В. 09 листопада 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Оціночна вартість земельної ділянки відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, становить 10 500 доларів США, що станом на момент підписання договору становило 259 035 грн. та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В. 09 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 827. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано державним реєстратором, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В., 09 листопада 2019 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Оціночна вартість житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку 3 господарськими будівлями та спорудами, становить 8 000 доларів США, що станом на момент підписання договору становило 197 370 грн.

Позивачка також зазначала, що вона надала згоду на купівлю нерухомого майна заявою від 09 листопада 2019 року, в якій спірне майно визнається спільною сумісною власністю подружжя. На даний час спірне майно перебуває у користуванні відповідача, який там і проживає, що обмежує право позивачки на володіння та користування майном, яке є спільною сумісною власністю.

Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією здійснити поділ майна, що знаходиться у спільній сумісний власності подружжя в договірному порядку, проте жодної відповіді не отримала. Відтак, позивачка позбавлена права користування, а тому звернулася з позовом.

Ухвалою від 05 січня 2023 року відкрито провадження та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження, а ухвалою від 20 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року позов ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лозицької Валерії Валеріївни до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером :08:033:0018, загальною площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 400 (вісім тисяч чотириста) гривень та 3 385 (три тисячі триста вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок судового збору.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі, в якій просив переглянути заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року, скасувати його та призначити справу до нового розгляду.

В обґрунтування заяви вказав, що 04 липня 2023 року відбувся розгляд справи, але він був не повідомлений, його представником була подана заява про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що представник перебуває на лікарняному та за станом здоров`я не може взяти участь в судовому засіданні (відповідно до договору про надання правової допомоги довірено представляти інтереси відповідача у справі адвокату Дрожжин М. В.).

У процесі надання правової допомоги у представника було виявлено певні захворювання, у зв`язку з чим вона потребувала тривалого лікування та за станом здоров`я не могла працювати та брати участь в судових засіданнях. Адвокатом було попереджено про можливість скористатися правовою допомогою іншого адвоката. Однак враховуючи той факт, що адвокатом Дрожжин М. В. надавалася правова допомога йому раніше, враховуючи поважність причини, та неможливості адвокатом підготувати відзив на позовну заявута приймати участь у судових засіданнях, через хворобу він вважав поважними причини відкладення судових засідань. На підтвердження цих фактів були надані листи непрацездатності з особистого пенсійного кабінету адвоката. На думку заявника, перебування представника тривалий час на лікарняному, тяжкість захворювань свідчить про поважність причини неявки в судове засідання, а не про зловживання процесуальними правами. Відповідач не є юридично обізнаним щоб самостійно захистити свої права, а скористатися правовою допомогою іншого адвоката він не вважав за необхідне.

Крім цього, відповідач зазначив, що набуте у шлюбі майно не вважається спільною сумісною власністю, оскільки воно придбано ним за особисті кошти, які були набуті до укладення шлюбу з позивачем та частина коштів була надана батьком відповідача, що можуть підтвердити свідки.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Яготинського районного суду Київської області від 04липня 2023 у справі № 382/1295/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення. Роз`яснено заявнику, що заочне рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що судом порушені норми процесуального права, оскільки він та його представник не були належним чином повідомлені про судовий розгляд, який відбувся 07 вересня 2023 року за заявою про перегляд заочного рішення.

Крім цього, про те, що 04 липня 2023 року відбувся розгляд справи він також не був повідомлений, а його представником була подана заява про відкладення судового засідання у зв`язку з тим що представник перебуває на лікарняному та за станом здоров`я не може взяти участь в судовому засіданні.

Судом при ухваленні заочного рішення порушені норми матеріального права, оскільки спірне майна обуло придбано за особисті кошти відповідача, які він набув до укладення шлюбу з позивачем та частина коштів в розмірі 1 000 доларів США та 8 500 доларів США була надана його батьком ОСОБА_3 , і це можуть підтвердити свідки, клопотання про допит яких було заялено при подачі заяви про перегляд заочного рішення суду, однак суд розглянув заяву без його участі.

24 листопада 2023 року позивач ОСОБА_2 , через представника - адвоката Лозицьку Валерію Валеріївну, подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи, викладені в ній є необгрунтованими. Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

У відзиві зазначено, що судом належним чином повідомлено відповідача про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи. Розгляд справи за відсутності у п`яти засіданнях суду учасника справи, який вочевидь повідомлений належним чином, а також з урахуванням відсутності підстав вважати, що відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, не є порушенням судом норм процесуального законодавства.

26 лютого 2024 року до апеляційного суду ОСОБА_2 , через представника - адвоката Лозицьку Валерію Валеріївну подала клопотання про долучення доказів щодо витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції: акт наданих послуг №4 від 26 лютого 2024 року (підготовка та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу - 3 000 грн, рахунок на оплату №19 від 26 лютого 2024 року (участь у судовом засіданні - 2 000 грн.).

У судовому засіданні апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу, на підставі доводів, викладених в ній, а представник позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду залишити без змін та стягнути реальні понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., які підтверджені відповідними належними доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2018 року між сторонам зареєстровано шлюб у Баришівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області, актовий запис № 84. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2022 року шлюб між ними розірвано.

Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано:

- земельну ділянку за кадастровим номером: :08:033:0018, 0.1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т. В., від 09 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 830. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 державним реєстратором, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В., 09 листопада 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 листопада 2022 року, а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 листопада 2019 року;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 255, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т.В., від 09 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 827. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за ОСОБА_1 державним реєстратором, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Гапоненко Т. В., 09 листопада 2019 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 листопада 2022 року, а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 листопада 2019 року.

Крім цього, факт набуття вищезазначеного майна у спільну сумісну власність подружжя підтверджується копіями:

- інформаційних довідок з офіційного сайту «ОПЕНДАТАБОТ» щодо земельної ділянки за кадастровим :08:033:0018 від 10 листопада 2022 року та житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами від 11 листопада 2022 року;

- заявою ОСОБА_2 про згоду на купівлю нерухомого майна від 09 листопада 2019 року, підпис якої засвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, Гапоненко Т. В., та зареєстровано в реєстрі за № 826, із якої вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, за кадастровим номером: :08:033:0018, за цією ж адресою, на якій розташований вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, є спільною сумісною власністю подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка є нерухомим майном, набутим під час шлюбу, тому належить сторонам в рівних частинах. Відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на придбані у період шлюбу з позивачкою житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вищезазначена норма закону свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Але тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2023 року у справі № 405/3776/19.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

На думку апеляційного суду, ухвалюючи рішення суду, суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка є нерухомим майном, яке сторони набули під час шлюбу, тому таке майно є спільним майном подружжя і належить сторонам в рівних частинах. Також є вірними висновки суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на придбані у період шлюбу з позивачкою житловий будинок та земельну ділянку, таке майно підлягає поділу у рівних частинах за позовом одного із подружжя.

При цьому доводи апелянта у частині невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на матеріалах справи, поданих сторонами доказах та нормах діючого законодавства і жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом із тим, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно у даній справі, покладений саме на відповідача, як такого з подружжя, який її спростовує. Однак матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на спростування такої презумпції. При цьому, апеляційний суд вважає не спроможними доводи апелянта про те, що майно було придбано за його особисті кошти та частково кошти його батька і факт передачі коштів можуть підтвердити свідки, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права щодо належності та допустимості доказів, якими слід підтверджувати вказані обставини.

Щодо доводів апелянта в частині неповідомлення його про розгляд справи.

Як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні відповідач та його представник в жодне судове засідання, які на стадії підготовчого провадження, так і на стадії судового розгляду, не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

При цьому, як зазначив суд, та підтверджується матеріалами справи, представником відповідача неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, разом із тим, в жодне з судових засідань, ані відповідач, ані його представник не з`явилися, тому суд розцінив такі дії як зловживання процесуальними правами, а відтак відмовив у задоволенні клопотання про чергове відкладення розгляду справи.

Суд взяв до уваги, що сторона відповідача вочевидь обізнана з перебуванням справи на розгляді суду, розгляд справи неодноразово відкладався та сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, отже, враховуючи строки розгляду справи, суд визнав за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

При цьому суд також врахував, що відповідно до положень ЦПК України, у разі неможливості направлення в судове засідання повноважного представника, сторона відповідача не була позбавлена права надіслати на адресу суду поштовим зв`язком відзив та докази, які є необхідними для розгляду справи, письмово викладену позицію щодо позовних вимог та інших питань, як процесуального характеру (заяви, клопотання тощо), так і тих, що стосуються розгляду справи по суті; брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в тому числі, з використанням власних технічних засобів згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 05 січня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.90-91).

31 січня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю укладення договору про професійну правничу допомогу (т.1 а.с.107).

15 лютого 2023 року на електронну пошту суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшло клопотання (не підписане кваліфікованим електронним підписом) про відкладення розгляду справи, призначеного на 16 лютого 2023 року у зв`язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи (т.1 а.с.130-135).

Аналогічне за змістом клопотання надійшло на адресу суду першої інстанції засобами поштового зв`язку (т.1 а.с.151-155).

14 березня 2023 року на електронну пошту суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшло клопотання (не підписане кваліфікованим електронним підписом) про відкладення розгляду справи, призначеного на 16 березня 2023 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному (т.1 а.с.177-178).

24 березня 2023 року на електронну пошту суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшла заява, якою вона повідомила про перебування на лікарняному (т.1 а.с.184-189).

Згідно поштового рекомендованого повідомлення, 04 березня 2023 року та 24 березня 2023 року відповідач ОСОБА_1 отримав судові повістки (т.1 а.с.201-202).

19 квітня 2023 року на електронну пошту суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшло клопотання (не підписане кваліфікованим електронним підписом) про відкладення розгляду справи, призначеного на 20 квітня 2023 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному (т.1 а.с.210-216).

Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 18 травня 2023 року.

25 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 20 квітня 2023 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному (т.1 а.с.230-234).

Судова повістка, надіслана на адресу відповідача ОСОБА_1 , ним не отримана, оскільки поштовий конверт повернувся із зазначенням того, що адресат відсутній за вказаною адресою (т.1 а.с.235).

Судову повістку на засідання по справі, призначене на 04 липня 2023 року, отримано відповідачем 28 червня 2023 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення (т.1 а.с.244).

04 липня 2023 року на електронну пошту суду від представника відповідача, адвоката Дрожжин Марини Володимирівни надійшло клопотання (не підписане кваліфікованим електронним підписом) про відкладення розгляду справи, призначеного на 04 липня 2023 року, у зв`язку з неможливістю приймати участь за станом здоров`я (т.1 а.с.245-248).

Судова повістка відповідно до вимог ч.5 ст.128 ЦПК України повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Наведені обставини свідчать, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції, а отже мали обов`язок цікавитись рухом справи в суді.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

За встановлених обставин, зважаючи на вимоги ч.5 ст.128, ч.3 ст.131 ЦПК України суд першої інстанції правильно визнав повідомлення сторони відповідача належним, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо заяви позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правничу допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правничу допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано копію додаткової угоди №1 від 22 листопада 2023 року до договору про надання правової допомоги № 15/11-2021 від 15 листопада 2023 року, копію рахунку на оплату № 92 від 22 листопада 2023 року в розмірі 3 000 грн, платіжну інструкцію 0.0..1 від 23 листопада 2023 року на суму 3 000 грн., акт наданих послуг №4 від 26 лютого 2024 року (підготовка та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу - 3 000 грн, участь у судовому засіданнім- 2 000 грн), рахунок на оплату №19 від 26 лютого 2024 року (участь у судовом засіданні - 2 000 грн.).

Зі змісту вищевказаних документів апеляційним судом встановлено, що 15 листопада 2023 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом АО «Тріумвірат» Лозицькою Валерією Валеріївною укладено Договір № № 15/11-2021 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), яким узгоджені основні права та обов`язки, в тому числі оплату на надані послуги (т.1 а.с.29-30).

Отже, ураховуючи все вище встановлене, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є реальним та доведеним наданими до заяви доказами та матеріалами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у апеляційному суді, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 складає 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Поряд з цим, колегія суддів ураховує, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу може бути зменшений судом лише за наявності обґрунтованого клопотання та /або заперечень сторони відповідача.

Клопотання та/або заперечення ОСОБА_1 щодо зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу на адресу суду не надходило.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лозицької Валерії Валеріївни до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова