КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 367/5330/17

номер провадження: 22-ц/824/1361/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Цуран С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року у складі судді Мерзлого Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), третя особа: Коцюбинська селищна рада Київської області, про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), третя особа: Коцюбинська селищна рада Київської області, про визнання права користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у 2002 році ОСОБА_1 під час проходження військової служби одержав від військової частини НОМЕР_1 на сім`ю у складі 3-х чоловік (він, дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ) квартиру АДРЕСА_1 в одноповерховому будинку № НОМЕР_2 військового містечка № НОМЕР_3 (далі - в/м № НОМЕР_3 ), що знаходиться у АДРЕСА_2 на території Коцюбинської селищної ради Київської області.

Вказували, що розпорядчі документи командира військової частини НОМЕР_1 про надання позивачу ОСОБА_1 вказаної квартири весь час знаходилися у відповідальної особи цієї частини, однак вони загубились під час ліквідації військової частини. Вважали, що це службове державне житло, яке закріплено за ними до моменту одержання нового житла згідно квартирної черги у КЕЧ в установленому чинним житловим законодавством порядку.

Зазначали, що намагання ОСОБА_1 відновити документи щодо спірної квартири бажаного результату не дали. Будинок АДРЕСА_3 є складовою частиною в/м № НОМЕР_3 , має електропостачання, пічне опалення та скріплений газ у балонах, однак водопостачання та водовідведення й каналізація відсутні. Тому деякі військовослужбовці, які мали дітей, змушені були орендувати інше благоустроєне житло, поблизу місця несення військової служби. Це також було пов`язано з потребою забезпечити належні умови для нормального розвитку дітей. Із-за цього сім`я позивача також змушена була орендувати іншу квартиру в місті Києві.

Указували, що станом на 2005 рік у в/м № НОМЕР_3 знаходилося всього 8 (вісім) житлових будинків, де було зареєстровано 44 сім`ї, в тому числі позивачі. З 11 червня 2002 року по цей час позивачі постійно зареєстровані у в/м № НОМЕР_3 , що підтверджується відміткою в паспорті, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 02 серпня 2016 року.

Після ліквідації в 2005 році військової частини НОМЕР_1 житлові будинки в/м № НОМЕР_3 були передані Міністерством оборони України з балансу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на баланс Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) та закріплені за ним на праві господарського відання з утриманням за рахунок господарської діяльності відповідача.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна Міністерства оборони України станом на 01 січня 2015 року балансоутримувачем 8-ми житлових будинків по АДРЕСА_2 (за такою адресою зараз будинки рахуються в Міністерстві оборони України) є відповідач. Зазначали, що квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача.

Власного житла на території України позивачі не мають. Квартира, жилою площею 18 кв.м, загальною площею 30,0 кв.м, є єдиним житлом, яке визначено позивачами для місця свого проживання відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У позивачів відсутня заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг перед відповідачем.

На цей час ОСОБА_1 є полковником запасу, військовим пенсіонером, разом з своєю сім`єю він перебуває з 03 березня 1995 року на квартирному обліку в ЖК гарнізону місто Київ (Київському квартирно-експлуатаційному управлінні), а з 12 листопада 2008 року в пільговому списку по категорії «першочерговий» як інвалід війни.

З урахуванням наведеного, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили визнати за ними право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивачі з 11 червня 2002 року і по даний час на законній та достатній правовій підставі зареєстровані та мають право на проживання у жилому приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та знаходиться на балансі відповідача, то наявні підстави для визнання за позивачами права користування цим жилим приміщенням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до даних бухгалтерського обліку відповідача, у нього відсутнє на балансі, у власності, в господарському віданні чи оперативному управлінні житлове приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_5 , як і відсутній на балансі вказаний будинок. Тому вважає, що Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) не є належним відповідачем у справі, оскільки воно не має відношення до спірного житлового приміщення.

Вказує, що судом прийнято рішення про визнання права користування майном, що належить до державного майна Міністерства оборони України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Однак судом першої інстанції не було залучено до участі у справі Міністерство оборони України, проте суд прийняв рішення щодо права користування майном Міністерства оброни України, що, на думку скаржника, є безумною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_5 спроектована, побудована, здана в експлуатацію та зареєстрована, як житлове приміщення, позивачами не надано доказів існування такого об`єкту житлової нерухомості. У відповідача відсутні докази існування такого об`єкту нерухомості, як і на балансі відповідача так і взагалі у складі в/м № 136.

Позивачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому вказують, що будинок АДРЕСА_6 , що підтверджується тим, що казармено-житловий фонд та територія в/м № НОМЕР_3 передана згідно наказу Міністерства оборони України від 07 грудня 2005 року №724 «Про додаткове наділення основними фондами Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпромрозрахункового) та внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 15 липня 2005 року №422», до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове). Існує відповідний акт про приймання (передачі) будинків, споруд в/м №136 від 28 грудня 2005 року.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у 2003 році ОСОБА_1 під час проходження військової служби одержав від військової частини НОМЕР_1 на сім`ю у складі 3-х чоловік (він, дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ) квартиру АДРЕСА_5 на території Коцюбинської селищної ради Київської області.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що розпорядчі документи командира в/ч НОМЕР_1 про надання позивачу ОСОБА_1 вказаної вище квартири знаходилися у відповідальної особи цієї частини та загубилися під час ліквідації військової частини.

З 11 червня 2002 року позивачі зареєстровані у в/м № НОМЕР_3 , що підтверджується відповідними відмітками в їх паспортах та довідками про реєстрацію місця проживання осіб від 02 серпня 2016 року.

Встановлено, що після ліквідації у 2005 році в/ч НОМЕР_1 житлові будинки в/м 136 були передані Міністерством оборони України з балансу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на баланс Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) та закріплені за ним на праві господарського відання з утриманням за рахунок господарської діяльності відповідача.

З витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна Міністерства оборони України слідує, що станом на 01 січня 2015 року балансоутримувачем 8-ми житлових будинків по АДРЕСА_2 є відповідач.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача, що підтверджується довідкою за формою № 3 від 16 березня 2017 року вих. №16/03-2, виданою Центральним спеціалізованим будівельним управлінням.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є полковником запасу та є військовим пенсіонером, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 26 травня 2009 року.

Установлено, що ОСОБА_1 разом з своєю сім`єю перебуває з 03 березня 1995 року на квартирному обліку в ЖК гарнізону м. Київ (Київському квартирно-експлуатаційному управлінні), а з 12 листопада 2008 року в пільговому списку по категорії «позачерговий» як інвалід війни, що підтверджується довідкою № 19829 від 06 квітня 2017 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно з положеннями ст.47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 227/2401/20 (провадження № 61-18226св21).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно зі ст.52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Також за приписами ст.ст.58, 61 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення.

Згідно з даними архівної довідки №179/1/6796 від 01 вересня 2023 Галузевого державного архіву Міністерства оборони України вбачається, що в архівних документах юридична адреса військової частини НОМЕР_1 не зазначена. Згідно з історичним формуляром місце дислокації військової частини НОМЕР_1 - АДРЕСА_2 .

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що місцезнаходження військового містечка № НОМЕР_3 , де розташоване спірне майно - будинок АДРЕСА_7 , в якому зареєстровані позивачі знаходиться на території смт Коцюбинське Київської області, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) на те, що спірне майно (житлове приміщення) не перебуває на їх балансі, оскільки, як зазначалося вище, квартира, де мешкають позивачі, знаходиться на балансі відповідача, що підтверджується довідкою за формою № 3 від 16 березня 2017 року вих. №16/03-2, виданою Центральним спеціалізованим будівельним управлінням (а.с.18, т. 1).

З цих же підстав апеляційний відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) не має відношення до спірного житлового приміщення.

Отже, установивши, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 11 червня 2002 року на законній та достатній правовій підставі зареєстровані та мають право на проживання у жилому приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яке знаходиться на балансі відповідача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за позивачами права користування цим жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_5 спроектована, побудована, здана в експлуатацію та зареєстрована, як житлове приміщення, а тому не може вважатися житлом позивачів, колегія суддів не приймає до уваги, так як згідно вказаних вище положень ст.8 Конвенції, усталеної практики ЄСПЛ та релевантної практики Верховного Суду «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі. Натомість виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Також апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про майнові права Міністерства оборони України, яке не залучено до участі у справі, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Матеріали справи не містять доказів того, що Міністерство оборони України уповноважувало Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) на представництво його інтересів у даній справі у суді апеляційної інстанції.

Також Міністерство оборони України не оскаржило рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України.

З огляду на викладене та з урахуванням встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги щодо можливого порушення майнових прав Міністерства оборони України оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, апеляційним судом не приймаються до уваги.

Інші доводи та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: