печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №757/37643/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів, -

представник позивача - адвокат Малікова А. В.

представники відповідача - адвокат Гайдамащук О. В., адвокат Кобзар Ю. Б.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаною заявою, у якій просить стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 142 341, 36 доларів США, у тому числі: вклад в розмірі 75 378, 45 доларів США, відсотки за вкладом (9, 5 % річних) в розмірі 50 891, 81 доларів США та 3 % річних в розмірі 16 071, 10 доларів США.

В обґрунтування позову зазначено, що 20.02.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у Кримському регіональному відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDNWFD00 (вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (Конвертований на 6 місяців) з особовим рахунком по вкладу № НОМЕР_1 з правом поповнення та відсотковою ставкою 9, 5% річних.

20.02.2014 року, 21.02.2014 року, 24.02.2014 року, 25.02.2014 року та 26.02.2014 року договору ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти на загальну суму 74 942, 00 USD.

Вказує, що після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, позивач переїхав на постійне місце проживання в місто Київ. Через анексію Автономної Республіки Крим рахунки кримських вкладників ПАТ КБ «Приватбанк» стали заблокованими, доступ клієнтів до інформації в особистих кабінетах ПРИВАТ24 обмежено. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням розблокувати рахунки, розірвати договір та повернути суму банківського вкладу з нарахованими процентами, проте відповідач 01.04.2014 року (Лист від 01.04.2014 року №20.1.0.0.0./7-20140318/1197 на вих. № 249 від 18.03.2014 року) відповів про призупинення обслуговування клієнтів та роботу відділень Кримського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», неможливість виконання банком своїх обов`язків перед клієнтами через невизначеність статусу території Кримського півострова та її правового режиму, а також у зв`язку з відсутністю законодавчо визначених особливостей діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах, що існують на території Криму. При цьому, відповідач запевнив, що після врегулювання ситуації, кошти, які знаходяться на рахунках клієнтів Банку, будуть в обов`язковому порядку виплачено їх власникам.

Вказує, що по закінченню строку вкладу, позивач звертався до банку з вимогою про повернення коштів та нарахованих відсотків, однак відповідачем не будо повернуто вказані кошти, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а. с. 13, т. 1).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін (а. с. 14-16, т. 1).

20.09.2021 року надійшов відзив на позов відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» виявив наявність факту переведення боргу за депозитним договором № SAMDNWFD00, який є предметом спору у даній справі, з Первісного боржника за зобов`язанням - ПАТ КБ «ПриватБанк» на Нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» () на підставі Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року (з урахуванням додаткової угоди до Договору від 18.11.2014 року), укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного Додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року. 3 огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 , відносно переведення АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважає, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського обслуговування, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського обслуговування. У зв`язку з викладеним, вважає, що належним відповідачем у цивільний справі №757/37643/21-ц має бути ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (а. с. 22-37, т. 1).

26.10.2021 року у судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі у цивільній справі у якості третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (а. с. 44-45, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, в якості третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (вул. Січеславська Набережна, 29-А, м. Дніпро, 49000, ) (а. с. 47, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 53, т. 1).

03.02.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зокрема вказує, що ОСОБА_1 не надав банку дозволу на переведення боргу, у тому числі ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон». Так, відповідно до п. 1 Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, переведено борг лише по тим договорам, які були укладені структурними підрозділами АТ КБ «ПриватБанк», які здійснювали свою діяльність на території АР Крим. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» порушили права позивача на належні йому вклади, протиправно використали та поширили конфіденційну інформацію про позивача без його згоди. Також вказує, що ОСОБА_1 не надавав згоди на передання зобов`язань за депозитним договором на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (а. с. 66-72, т. 1).

15.11.2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначає, що оскільки письмових заперечень відносно переведення Банком боргу від позивача не надійшло, то вважається, що переведення Банком боргу було здійснено із згоди. Отже, внаслідок укладення між банком, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» договору переведення боргу за договором банківського вкладу, що є предметом даного спору, АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. Також посилається на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності факту заборгованості банку перед позивачем за депозитним договором № SAMDNWFD00 від 26.02.2014 року, в тому числі ні оригіналу договору, ні оригіналів квитанцій (а. с. 127-140, т. 1).

09.02.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 153-157, т. 1).

16.05.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування оригіналів доказів (а. с.172-174, т. 1).

Протокольною ухвалою суду від 16.05.2023 року залишено без розгляду клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 175-176, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2023 року витребувано у ОСОБА_1 оригінал договору банківського вкладу SAMDNWFD300 від 26.02.2014 року, оригінали квитанцій та довідок, що додані до позовної заяви для огляду у судовому засіданні (а. с. 178, т. 1).

16.06.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про надання оригіналів витребуваних документів у судовому засіданні. Також просила взяти до уваги надані представником позивача пояснення та завірені належним чином фотокопії договору банківського вкладу SAMDNWFD300 від 26.02.2014 року, квитанцій та довідок, що додані до позовної заяви (а. с. 191-200, 202-213, т. 1).

20.09.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без руху (а. с. 239-244, т. 1).

Протокольною ухвалою суду від 21.11.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без руху (а. с. 17-21, т. 2).

У судовому засіданні, яке відбулось 21.11.2023 року, представник позивача - адвокат Малікова А. В. надала суду для огляду оригінал Договору №SAMDNWFD00 від 20.02.2014 року (роздрукований банком 26.02.2014 року), його нотаріально завірену копію, Довідку КРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» № 6290022 від 23.05.2014 року про наявність рахунків ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також кольорові фотокопії квитанцій, які підтверджують внесення позивачем грошових коштів в розмірі 74 942,00 доларів США на свій особовий рахунок, відкритий Кримським РУ «ПриватБанк» на виконання умов Договору №SAMDNWFD00 від 20.02.2014 року. Також, представником позивача надані пояснення, що оригінали вказаних квитанцій про внесення грошових коштів позивачем на особовий рахунок не зберігались через властивість паперового носію, на якому друкуються розрахункові документи (а. с. 17-21, т. 2).

У судовому засіданні, яке відбулось 21.11.2023 року, представник відповідача - адвокат Кобзар Ю. Б. надала пояснення, також просила суд не брати до уваги завірену копію квитанцій про внесення грошових коштів позивачем на особовий рахунок, оскільки представником позивача не було надано оригіналу (а. с. 17-21, т. 2).

22.01.2024 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог (а. с. 33-34, т. 2).

05.03.2024 року від представника позивача - адвоката Малікової А. В. надійшла письмова промова до судових дебатів (а. с. 45-51, т. 2).

24.04.2024 року представник позивача - адвокат Малікова А. В. подала заяву про розгляд справи у відсутність позивач та його представника, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові (а. с. 56, т. 2).

Представник відповідача у судове засідання, яке призначене на 24.04.2024 року, не з`явився, у судовому засіданні, яке відбулось 21.11.2023 року, представник відповідача - адвокат Кобзар Ю. Б. надала пояснення, проти задоволенні позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав відсутності оригіналу депозитного договору, а також зазначила, що кошти вкладникам повинен повертати не АТ КБ «ПриватБанк», з яким позивач укладав відповідних договір, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», якому ПАТ КБ «ПриватБанк» передав усі кошти своїх вкладників за принципом їх згоди на підставі Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача, третьої особи та їх представників, суд, виходить із наступного.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Так, судом вжито усіх необхідних заходів для надання сторонам достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд, з огляду на достатність в матеріалах справи документів для прийняття рішення, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, третьої особи та їх представників, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 20 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Депозитний договір № SAMDNWFD00 (вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (конвертований) за умовами якого ОСОБА_1 передає ПАТ КБ «ПриватБагнк» в особі Голови правління Дубілета О. В. грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі (а. с. 4, т. 1).

Параметри вкладу вказані в Розділі «Дані по вкладу», а саме:

- вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (Конвертований) SAMDNWFD00, оформлений 20.02.2014;

- залишок на вкладі на 26.02.2014: 74 942,0 USD (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок два долари США);

- вклад оформлюється на 6 місяців 20.08.2014 включно;

- банк відкриває ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад;

- на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 9,5% річних;

- проценти по вкладу зараховуються на рахунок/карту № НОМЕР_2 ;

- мінімальний строк вкладу - 6 місяців;

- період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Пунктом 2 Депозитного договору № SAMDNWFD00 (далі - Договір) встановлено, що нарахування процентів на суму вкладу починається з дня, наступного за днем надходження коштів в Банк та проводиться за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається Вам, проценти не нараховуються.

По закінченню кожного цілого місяця, минулого з моменту укладання договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_2 (п. 3 Договору).

Пунктом 4 Договору встановлено, що дія договору припиняється з виплатою Вам всій суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов договору. Якщо дія строку вкладу приходиться на вихідний день, то виплата суми вкладу проводиться в перший робочий для Банка день.

По закінченню строку вкладу Банк перераховує кошти з депозиту на Ваш вклад «за вимогою (п. 6 Договору).

З наданих суду оригіналу депозитного договору, квитанцій та виписки по депозитному рахунку вбачається, що позивач відповідно до умови п. 1 зазначеного договору неодноразово поповнював зазначені рахунки, а саме: 20.02.2014 року, 21.02.2014 року, 24.02.2014 року, 25.02.2014 року та 26.02.2014 року.

18.03.2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою дострокового розірвання договору та повернення грошових коштів.

01.04.2014 року (Лист від 01.04.2014 № 20.1.0.0.0./7-20140318/1197 на вих. № 249 від 18.03.2014) АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь про призупинення обслуговування клієнтів та роботу відділень Кримського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», неможливість виконання банком своїх обов`язків перед клієнтами через невизначеність статусу території Кримського півострова та її правового режиму, а також у зв`язку з відсутністю законодавчо визначених особливостей діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах, що існують на території Криму. При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» запевнив, що після врегулювання ситуації, кошти, які знаходяться на рахунках клієнтів Банку, будуть в обов`язковому порядку виплачено їх власникам (а. с. 7, т. 1).

Пунктом 9 Договору передбачено, що у сторін є право достроково розірвати теперішній договір, повідомивши один одного за два банківських дня до дати розірвання договору.

23.05.2014 року АТ КБ «ПриватБанк» видав ОСОБА_1 довідку № 6290022, якою підтвердив, що ОСОБА_1 станом на 23.05.2014 року має в ПАТ КБ «ПриватБанк» 7 рахунків, у тому числі: рахунок «ДЕПОЗИТ ПЛЮС», строком на 6 місяців, датою оформлення 20.02.2014, сума коштів на рахунку - 75 378,45 доларів США (а .с. 6, т. 1).

Оригінал вказаної довідки, наданий представником позивача, оглянуто судом в судовому засіданні 21.11.2023 року (а. с. 17-21, т. 2).

Однак, відповідач відмовився розривати депозитний договір та повертати позивачу належні йому грошові кошти та жодних повідомлень про розірвання договорів позивачу не направляв. Тому, суд вважає, що порушення прав позивача триває з 23.05.2014 року й до цього часу.

Також, під час розгляду справи з`ясовано, що останнім днем роботи відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим було 14.05.2014 року.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи (ст. 244 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною 2 ст. 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Вкладник за договором банківського вкладу, виходячи з наведеного вище, є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема, у сфері залучення коштів на депозитні рахунки, відповідно, захист його прав споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів», відповідними нормами ЦК України. До відносин банку і вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (Глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не впливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Отже, враховуючи наявний у ОСОБА_1 екземпляр Депозитного договору №SAMDNWFD00 та наявні у ОСОБА_1 документи про внесення коштів до банку, депозитні договір вважається укладеними.

Такі правові висновки узгоджуються із правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 6-20цс12, від 27.01.2016 року у справі № 6-1095цс16, від 06.04.2016 року у справі № 6-352цс16.

Також, факт укладення позивачем договору банківського вкладу (депозитного договору), зокрема, підтверджено Довідкою від 20.09.2021 року (а. с. 43, т.1) про те, що АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує факт виконання Банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору про переведення боргу № б/н від 17.11.2014 та витягу з електронного додатку до Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, який 20.09.2021 року було засвідчено печаткою АТ КБ «ПриватБанк» та підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В. В., який за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) по банківському договору позивача, якій є предметом цієї справи (а с. 42, т. 1).

Витяг також засвідчений уповноваженою особою головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В. та у ньому міститься наступна інформація: у колонці витягу № 1 (№ п/н) зазначено порядковий номер запису про відповідний рахунок за відповідним банківським договором позивача; у колонці витягу № 2 зазначено ПІБ позивача; у колонці витягу № 3 зазначено повні номери банківських рахунків за договором позивача; у колонці витягу № 5 зазначено валюту договору позивача; у колонці витягу № 6 зазначено розмір зобов`язань банку перед позивачем по усіх його банківських договорах станом на 17.11.2014 року; у колонці витягу № 7 зазначено розмір зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» перед позивачем по кожному їх банківському договору станом на 17.11.2014 року у національній валюті; у колонці витягу № 8 зазначено повні номери усіх банківських договорів позивачів; у колонці витягу № 11 зазначено курс НБУ станом на 17.11.2014 року за 1 долар США - 15, 2601 гривень, за яким визначався еквівалент належних позивачу грошових коштів за їх договорами у національній валюті.

Тому суд вважає, що понад іншого, відповідно до положень ст. 1059 ЦК України Витяг з електронного додатку до Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року є належним доказом підтвердження факту укладення позивачем депозитного договору та підтвердження розміру відповідних грошових коштів на рахунках позивача за його банківським договором, адже АТ КБ «ПриватБанк» зазначив у ньому повну інформацію щодо банківського вкладу.

Також, суд враховує надану позивачем деталізовану банківську Довідку по його рахункам, у тому числі депозитному договору, яка сформована 23.05.2014 року начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» не спростував факт існування між ним та позивачем правовідносин за договором, виплати за ним грошових коштів, оскільки видані ним самим банківські виписки про грошові кошти на рахунках є звітом банку про стан поточного рахунку та рух коштів за певний період часу, який надається власнику поточного рахунку. Тобто банк вчинив дії, які підтверджують укладення договору із позивачем про поточні банківські рахунки та наявність у банка коштів, право на отримання яких належить позивачу.

Крім того, банківські виписки з карткового рахунку клієнта відносяться до переліку первинних документів, які складаються банком залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити (Положення про організацію діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, яка була чинна на час спірних правовідносин).

Подібні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 201/8674/14-ц, (провадження № 61-405св18), у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 757/18978/18-ц,(провадження № 61-19019св19), у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 757/20962/18-ц, (провадження № 61-8015св19), підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено.

Крім того, представником позивача, на вимогу суду, надавались для огляду: оригінал Договору №SAMDNWFD00 від 20.02.2014 року (роздрукований 26.02.2014 року), його нотаріально засвідчена копія та фотокопії квитанцій про внесення позивачем коштів за даним договором з яких вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 лютого 2014 року укладено Депозитний договір №SAMDNWFD00 (вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (конвертований) за умовами якого ОСОБА_1 передає ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови правління Дубілета О. В. грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі. Параметри вкладу вказані в Розділі «Дані по вкладу», в розмірі 74 942,0 USD (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок два долара США); 20.02.2014, 21.02.2014, 24.02.2014, 25.02.2014 та 26.02.2014 договору позивач вніс на особовий рахунок № НОМЕР_1 74 942,00 долара США.

Таким чином, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку, що укладення між позивачем та відповідачем Депозитного договору №SAMDNWFD00 від 20.02.2014 року та внесення грошових коштів у розмірах, зазначених у договорі та копіях квитанцій до нього, підтверджується належними та допустимими доказами.

Щодо твердження відповідача про переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», суд зазначає наступне.

Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (в редакції від 01.06.2014 року) позивачем не підписувалися.

При цьому, роздруківка із сайту АТ КБ «ПриватБанк» щодо Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила ведення банківських рахунків.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто відповідач міг додати до відзиву Умови та правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору банківського рахунку, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином вони не є складовою частиною договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) зазначила наступне: «Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.»

У зв`язку із зазначеним та враховуючи, що споживач послуг банку ОСОБА_1 , не був ознайомлений банком із змістом пунктів п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.06.2014 року), суд приходить до висновку, що він і не надавав згоди на передання зобов`язань на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору укладеного між банком та позивачем й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, якщо вони не підписані та не визнаються вкладником.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Виходячи з цього очевидним стає те, що договір переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є нікчемним бо при його укладанні банком була порушена встановлена Законом процедура його укладання.

Статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Укладаючи договір переведення боргу банк мав отримати від ОСОБА_1 згоду на заміну боржника у зобов`язанні перед ними, але ОСОБА_1 такої згоди банку не надавав. Вказане не спростовано відповідачем.

Будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. З врахуванням вищезазначеного очевидним стає, що Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача, який є стороною письмового договору банківського вкладу, - є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, без необхідності додаткового підтвердження його нікчемності ще й за ст. 228 ЦК України.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Норма ст. 520 ЦК має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу та така воля повинна бути виказана недвозначно та цей факт повинно бути відповідним чином зафіксовано. Договір про переведення боргу є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, у разі, якщо кредитором не було надано згоди на заміну боржника. Саме такий правовий висновок викладено в Постанові ВГСУ по справі № 922/1029/16 від 26.04.2019 року.

Таким чином Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року є нікчемним, оскільки ОСОБА_1 не було надано згоди на заміну боржника.

Крім того, суд наголошує, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 528 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду ніяких доказів того, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» або АТ КБ «ПриватБанк» виконало зобов`язання банка перед ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, твердження відповідача про те, що договір є розірваним після звернення позивача до банка із заявою про його розірвання, є хибних, адже підтвердженням факту припинення дії договору внаслідок його розірвання має бути саме виплата позивачеві всієї суми вкладу в день звернення позивача із відповідною заявою, що належать до сплати відповідно до умов договору, чого відповідачем здійснено не було.

Щодо посилання відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», оскільки відбулось переведення боргу за договором з первісного боржника - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», та електронного додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, суд не бере до уваги з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як це передбачено ст. 520 ЦК України.

Таким чином, посилання позивача, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов`язків з повернення позивачу вказаних коштів, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та не спростовано доводами відповідача. Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1062 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно пункту 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за № 1256/8577, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Згідно пункту 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України №516 від 03.12.2003 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за №1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно пункту 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за № 1256/8577, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

Згідно пункту 3.3. цього Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Суд, враховуючи, що відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання за укладеним із ОСОБА_1 за договором не виконані, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за депозитним договором та нараховані відповідно до їх умов відсотки.

Разом з тим, суд критично ставиться до заперечень відповідача проти вимог позивача про стягнення процентів за вкладом в розмірі 9,5 %, який посилався на той факт, що оскільки позивач звернувся із заявою від 24.05.2017 року про повернення коштів в повному обсязі (що на думку відповідача є вимогою про розірвання договору) за період з 24.05.2017 року по 30.06.2021 року слід рахувати відсотки по ставці 0,01 %, оскільки відповідно до пункту 11 Договору банківського вкладу від 20.02.2014 року встановлено, що у разі вимоги вкладника розірвати договір, а термін вкладу ще не закінчився, повертається сума вкладу, а за неповний термін вкладу відсотки виплачуються за процентною ставкою «на вимогу», саме в розмірі 0, 01 % встановлена відсоткова ставка по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті «до запитування», відповідно до витягу з Протоколу Комітету управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 25, т. 1).

Так, відповідно до п. 2.2.1.22 Умов та правил банківського обслуговування, що розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms в редакції станом на 01.04.2014 року «Угода про розміщення вкладу набирає чинності з дні підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності х дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належить відповідно до умов цієї угоди».

2.3.2.7.4.2.3 Вклад «Стандарт із щомісячною виплатою %» 2.3.2.7.4.2.3.1 Сторони мають право вимагати дострокового повернення вкладу відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону. Клієнт - шляхом відправлення в Банк Заявки на дострокове розірвання вкладу, Банк - шляхом виставлення повідомлення в Приват24 або через sms-повідомлення Клієнту. Повернення вкладу проводиться з sms-підтвердженням Клієнтом Заявки на дострокове розірвання. Сума вкладу з відсотками протягом 2 робочих для Банку днів зараховується на рахунок клієнта, з якого були переведені кошти для відкриття депозитного рахунку.

Станом на момент прийняття рішення у даній справі, відповідачем не надано доказів на підтвердження ані розірвання договору, ані повернення грошових коштів позивача, отже, суд виходить з того, що депозитний договір не закінчив своєї дії.

Велика Палата Верховного суду в постанові від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17 висловила позицію, що не заява від вкладника до суду є датою розірвання депозитного договору, а саме рішення суду. Тобто, до винесення рішення суду депозитний договір є діючим та відсоткова ставка застосовується саме в розмірі, що встановлено в договорі -

При прийнятті рішення у даній справі, суд виходить з того, що депозитний договір укладений між сторонами не розірвано ані в судовому порядку ані добровільно сторонами, у зв`язку з чим із врахуванням «Умов та правил надання банківський послуг» АТ КБ «ПриватБанк» звернення позивача до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору із вимогою сплатити належні грошові кошти разом з нарахованими процентами відповідно до умов вказаного договору є необхідною, але недостатньою обставиною для того, щоб зазначений договір вважався розірваним добровільно у позасудовому порядку, адже заява позивача була залишена відповідачем без задоволення та реагування.

Аналогічної правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 175/2329/18, від 21.05.2020 року у справі №753/17823/16-ц, від 26.12.2019 року у справі № 201/202/16.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими за договором банківського вкладу, оскільки враховує встановлену процентну ставку, а також те, що після звернення позивача у 2014 році до банку із проханням повернути вклад та розірвати договір розірвання договору та відповідної виплати не відбулось.

При відхиленні доводів відповідача про необхідність застосування процентної ставки в розмірі 0, 01 %, на правовий висновок Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15 в частині застосування процентної ставки в розмірі 1 % при автоматичній пролонгації дії договорів, суд зазначає, що у тій справі встановлені інші обставини, а саме про строковий депозитний договір, умовами якого не передбачено пролонгацію, і після припинення його дії дійсно повинна застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка становить 1 %. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема договору банківського рахунку, не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Оскільки в порушення вищезазначених норм законодавства та умов договору, на вимогу позивача ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» кошти, розмішені на його депозитному рахунку, повернуто йому не було, тому є підстави для захисту прав ОСОБА_1 шляхом стягнення вказаних у позові коштів в сумі 75 378, 45 доларів США у судовому порядку, а також відсотків за вкладом у розмірі 50 891, 81 доларів США.

Щодо стягнення 3 % річних, нарахованих у зв`язку із не виплатою на вимогу позивача банківського вкладу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст. 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічною є правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі №320/5115/17.

Згідно норм матеріального права до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності у три роки (ст. 257 ЦК України); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08.05.2016 року у справі № 6-474цс16.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Вимоги про виплату вкладу, нарахованих процентів подано ОСОБА_1 установі банку, зобов`язання щодо повернення коштів не виконані.

Так, в матеріалах справи міститься довідка від 20.09.2021 року, засвідчена головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 , якою АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує факт виконання Банком у повному обсязі зобов`язань, щодо перерахування на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 , відповідно до договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Даний факт є підтвердженням порушення банком своїх зобов`язань за банківським договором позивача ще з 17.11.2014 року, коли він кошти своїх вкладників незаконно передав ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».

18.03.2014 року позивач звертався із заявами до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення йому його банківського вкладу на умовах договору, що визнається відповідачем та підтверджується відповідними заявами позивача та відповіддю відповідача від 01.04.2014 № 20.1.0.0.0./7-20140318/1197, проте протягом 2-х банківських днів (як це передбачено умовами депозитного договору) належних позивачу грошових коштів він так і не отримав. Тому через 2 банківські дні після дня звернення позивача, а саме: з 21.03.2014 року відносно позивача розпочалося порушення відповідачем умов договору та порушення його права як споживача банківських послуг. Проте, позивачем заявлено до стягнення суму 3 % річних, нарахованих за період з 23.05.2014 року, без збільшення позовних вимог, тому саме з цієї дати позивач має право на нарахування 3 % річних за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29.01.2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Відповідач, відмовивши повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1, підписаного і ратифікованого Україною. Так, згідно ст. 1 Протоколу № 1 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і та умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Означений принцип закріплено і у ст. 41 Конституції України.

Суд вбачає, що в порушення таких норм ОСОБА_1 позбавлений права користуватися своїм майном - грошовими коштами, які банк отримав на умовах строковості і платності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 року по цивільній справі №373/2054/16-ц (провадження №14-44цс18) зазначає, що 3 % річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) за невчасне виконання грошового зобов`язання повинні нараховуватися до дня ухвалення судом рішення.

Разом з тим, визначаючи період нарахування 3 % річних, суд виходить із наступного.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Так, у позовній заяві позивач визначив період нарахування 3 % річних із 23.05.2014 року до 30.06.2021 року (день, що передував зверненню до суду) - всього 2 596 днів.

Однак з огляду на зазначене вище, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд не погоджується із зазначеним позивачем періодом та вважає, що вірним є період в межах трирічного строку позовної давності, а саме: 30.06.2018 року до 08.07.2021 року (день, що передував зверненню до суду, оскільки позовна заява датована 09.07.2021 року).

Таким чином, 3 % річних становить 6 839, 82 доларів США, та розраховується за наступною формулою:

- із 30.06.2018 року до 31.12.2018 року (75 378, 45 доларів США х 3 х 185: 365 : 100 = 1 146, 17 доларів США);

- із 01.01.2019 року до 31.12.2019 року (75 378, 45 доларів США х 3 х 365 : 365 : 100 = 2 261, 35 доларів США);

- із 01.01.2020 року до 31.12.2020 року (75 378, 45 доларів США х 3 х 366 : 366 : 100 = 2 261, 35 доларів США);

- із 01.01.2021 року до 08.07.2021 року (75 378, 45 доларів США х 3 х 189 : 365 : 100 = 1 170, 95 доларів США).

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 6 839, 82 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доказів на спростування позиції позивачів відповідач суду не надав, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з вищезазначених підстав.

Щодо заяви представника позивача про застосування до позовних вимог строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення боргу та відсотків за депозитом, остання не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову, та враховуючи, що при зверненні до суду за захистом своїх прав позивач був звільнений від оплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь держави у розмірі 11 350, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 42 Конституції України, ст. ст. 3, 92, 207, 228, 237, 244, 246, 253, 256, 258, 267, 509, 520, 526, 528,533-535, 598, 599, 610, 612, 625, 633, 634, 638, 1058, 1060, 1061, 1062, 1070, 1071 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 133 110, 08 доларів США, у тому числі: вклад в розмірі 75 378, 45 доларів США, відсотки за вкладом (9,5% річних) в розмірі 50 891, 81 доларів США та 3% річних в розмірі 6 839, 82 доларів США.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 11 350, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», адреса: вул. Січеславська набережна, 29-А, м. Дніпро, 49000, .

Суддя Г. О. Матійчук