ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2662/24 Справа № 175/4799/21 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року

по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , яка виступає правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевої Любові Віталіївни, про визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, визнання права власності на спадщину, зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог.

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевої Л.В. про визнання відсутності права на спадщину, визнання права на спадщину та внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, видачу нових свідоцтв про право на спадщину.

В обґрунтування позову позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 та після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, земельної ділянки, площею 0,1000 гектарів, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельної ділянки, площею 0,0058 гектарів, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є вона та донька спадкодавця відповідачка ОСОБА_3 . Приблизно з березня 2006 року вона постійно проживала разом з сином в житловому будинку АДРЕСА_1 , а з 21 лютого 2008 року - була там зареєстрована. В середині 2007 року у ОСОБА_4 виявили тяжку хворобу, в зв`язку з чим він потребував стороннього догляду, тому він звернувся до своєї доньки ОСОБА_3 , яка на той час проживала окремо, з проханням про допомогу. З метою організації переїзду відповідачки ОСОБА_3 у частину будинку, де проживали ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 , останній надав згоду на реєстрацію доньки у цьому житловому приміщенні. Проте, проживши деякий час разом з батьком та позивачкою, ОСОБА_3 виїхала з будинку, де була зареєстрована, і до моменту смерті ОСОБА_4 з ним не проживала. Догляд на ОСОБА_4 вона здійснювала самостійно. Крім того ОСОБА_3 не брала участі і в організації поховання свого батька. 10 жовтня 2019 року державним нотаріусом Дніпровської районної нотаріальної контори Кобрусевою Л. В. їй були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/2 спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 . Відповідно до інформації у вказаних свідоцтвах, на іншу частину спадщини свідоцтва не видані, другим спадкоємцем вказано ОСОБА_3 .

З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_3 під час тяжкої хвороби спадкодавця ОСОБА_4 ухилялась від виконання обов`язків, визначених ст. 51 Конституції України, а саме не надавала йому допомоги, запобігала витрат на його утримання, догляд, лікування та поховання, а також не зважаючи на існуючу реєстрацію, разом зі спадкодавцем фактично не проживала на час відкриття спадщини, ОСОБА_2 , з урахуванням зміни позовних вимог, просила визнати ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину, яка належала померлому ОСОБА_4 ; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частку спадщини, що належала померлому ОСОБА_4 ; зобов`язати державного нотаріуса Дніпровської районної нотаріальної контори Кобрусеву Л. В внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом (серія та номер: 1-3018, 1-3021, 1-3024, виданих 10 жовтня 2019 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою (спадкова справа № 947/2008) щодо виключення ОСОБА_3 з числа осіб, що мають право на спадщину після смерті ОСОБА_4 та видати їй, як спадкоємиці, нові свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року в якості правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачки ОСОБА_2 було залучено ОСОБА_1 , яка змінила позовні вимоги та просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину, яка належала померлому ОСОБА_4 ; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мала б належати ОСОБА_2 що складається з: 1/2 частини житлового будинку, земельної ділянки, площею 0,1000 гектарів, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельної ділянки, площею 0,0058 гектарів, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусеву Л.В. внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом (серія та номер: 1-3018, 1-3021, 1-3024, виданих 10 жовтня 2019 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою (спадкова справа № 947/2008) щодо виключення ОСОБА_3 з числа осіб, що мають право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , та видати їй, як спадкоємиці, нові свідоцтва про право на спадщину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевої Л. В. про визнання права власності на спадщину залишені без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 має право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємиця за законом першої черги, як і ОСОБА_2 , оскільки є донькою померлого ОСОБА_4 та фактично зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , від спадщини у встановлений законом строк не відмовлялась. Крім того, місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не може вважатись такою, що не прийняла спадщину, оскільки факт проживання її за адресою будинку, де проживав та був зареєстрований спадкодавець, підтверджується копією її паспорта та її заявою до нотаріуса про прийняття спадщини.

Також суд зробив висновок про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на доведення підстав для усунення ОСОБА_3 від спадщини після смерті ОСОБА_4 , що передбачено вимогами ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а саме ухилення останньої від надання допомоги хворому батьку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржниця зазначила, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки Акту обстеження матеріально-побутового положення від 21 квітня 2008 року, складеного комісією виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровської області, який підтверджує факт не проживання ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. При цьому, державна реєстрації ОСОБА_3 у помешканні спадкодавця сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті спадкодавця за цією адресою. Крім того, місцевий суд не вірно визначив підстави звернення позивачки з позовом та доводи в обґрунтування позовних вимог, вийшов за межі позовних вимог та застосував помилкові норми матеріального права, оскільки позивачка не посилалась у своїй позовній заяві на ч. 5 ст. 1224 ЦК України, як на підставу позову за для усунення від права на спадкування ОСОБА_3 . Підстави відмови в позові, викладені судом, за змістом протирічать встановленим фактам.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

Відповідачки не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Марченко В.А. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 та після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, земельної ділянки, площею 0,1000 гектарів, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельної ділянки, площею 0,0058 гектарів, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.101, 147, 168, 169).

Згідно будинкової книги( т.1 а.с.22), в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: з 20 жовтня 1986 року - спадкодавець ОСОБА_4 , з 27 листопада 2007 року донька ОСОБА_3 , з 21 лютого 2008 року мати ОСОБА_2 (т. 1 а.с.22-26).

З матеріалів спадкової справи № 947/2008, заведеної Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини звернулись: 26 грудня 2008 року - мати ОСОБА_2 і 18 березня 2014 року - донька ОСОБА_3 (т. 1 а.с.72, 75)

10 жовтня 2019 року державним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кобрусевою Л. В. спадкоємиці ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/2 спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 та проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на: 1/4 частину житлового будинку, площею 100,2 кв. м.; на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:044:0070 та 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:044:0071 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1а.с. 147-182).

Згідно зазначених свідоцтв про право на спадщину, спадкоємцями майна ОСОБА_4 є його мати позивачка по справі ОСОБА_2 та донька відповідачка ОСОБА_3 . На частину спадщини після смерті ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину не видані (а.с.10-12).

Постановою нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевої Л.В. від 03 червня 2014 року, відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (т. 1 а.с. 83).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємців.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

За змістом пунктів 3.19 та 3.20 гливи 10 розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

У справі, яка переглядається встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як його мати ОСОБА_2 та і донька ОСОБА_3 були зареєстровані за місцем фактичного проживання та реєстрації спадкодавця за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що фактичне місце проживання ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 було відмінним від зареєстрованого, оскільки останні роки ОСОБА_3 не проживала разом з батьком.

На підтвердження цієї обставини позивачка надала Акт обстеження матеріально-побутового положення, складений 21 квітня 2008 року комісією виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровської області, з якого вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_4 входить тільки його мати ОСОБА_2 , 1932 року народження (т. 1 а.с.20-21).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачкою не було надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що спадкоємиця ОСОБА_3 фактично не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме на 01 липня 2008 року. При цьому Акт обстеження матеріально-побутового положення, наданий позивачкою, не дає змогу дійти висновку про те, що відповідачка не мешкала разом з батьком на час його смерті у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в ньому зазначено склад сім`ї померлого станом на квітень 2008 року, а часом відкриття спадщини є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, оскільки відсутні докази того, що відповідачка на час смерті батька фактично не проживала в житловому будинку, де була зареєстрована, вона, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину, а отже, набула права на спадкове майно.

Таким чином, підстави для задоволення позову в частині визнання права власності на частину спадщини після смерті ОСОБА_4 та внесення змін до свідоцтв про право на спадщину відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, місцевий суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки зробив висновок про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на доведення підстав для усунення ОСОБА_3 від спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , що передбачено вимогами ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки позову про усунення відповідачки від права на спадщину у справі не заявлялось.

У свою чергу, з приводу позову в частині про визнання ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину на майно, яке належало померлому ОСОБА_4 , апеляційний суд зазначає таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову позивачка визначила вимогу про визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину.

Однак, виходячи зі змісту позову, ОСОБА_2 і її правонаступник фактично намагались довести те, що лише ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

Аналогічний висновок було зроблено Верховним судом у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, провадження № 61-12472св22.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.

За змістом частин 1 та 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову із наведених у цій постанові мотивів.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка виступає правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевої Любові Віталіївни про визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, визнання права власності на спадщину, зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.

Судді: