ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 638/7083/21

провадження № 22ц/818/430/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 ,

третя особа Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року в складі судді Латка І.П.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора, про визначення частки померлого у праві спільної власності на квартиру та визнання в порядку спадкування права власності на 7/24 частини нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що їх з відповідачкою батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали разом у шлюбі з 31 січня 1962 року. За час шлюбу ними спільно придбано кооперативну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за батьком.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя він склав заповіт на все своє майно на ім`я дочки ОСОБА_3 . Їхня мати ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка не зверталась. Однак, вона прийняла спадщину фактично, мешкаючи зі спадкодавцем за однією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , яка за життя заповіту не складала.

Зазначила, що вона як дочка померлої та спадкоємиця першої черги звернулася до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також спадкоємицею першої черги є її сестра - ОСОБА_3 .

При написанні заяви про прийняття спадщини їй стало відомо, що у зв`язку з тим, що спадкове майно, а саме квартира, була оформлена виключно на батька, а також з тим, що після смерті батька її мати не зверталася до нотаріальної контори та не оформлювала права власності як на спадщину, так і на половину спільно нажитого майна, тому її частка в спадковому майні після матері складає мізерну частину.

Вказала, що зазначене порушує її права як спадкоємиці, оскільки квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , була придбана її батьками за час шлюбу, отже належала їм на праві спільної сумісної власності. Відтак, оскільки частина квартири належала її матері ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності у майні подружжя, тому після смерті батька ОСОБА_4 спадкове майно складалося лише із частини квартири.

Крім того, на момент смерті батька їхній матері як непрацездатній вдові належала, незалежно від змісту заповіту, половина частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка у спадщині). Таким чином, після смерті ОСОБА_4 обов`язкова частка його дружини складала 1/12 частину від всієї квартири, оскільки він мав трьох спадкоємців.

Вважала, що після смерті матері відкрилася спадщина у розмірі 7/12 частин квартири ( частка у порядку спільної сумісної власності, 1/12 - у порядку обов`язкової частки у спадщині як непрацездатної вдови спадкодавця), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ці 7/12 частин квартири в рівних частках мають бути розподілені між нею та відповідачкою як двома спадкоємцями першої черги за законом, тобто по 7/24 кожній.

Просила визначити, що частка померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 44,4 кв м, житловою площею 29,1 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становила (одну другу) її частину, та визнати за нею право власності на 7/24 (сім двадцять четвертих) частки цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

У липні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та уточнену позовну заяву, яку ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/12 (одну дванадцяту) частки квартири загальною площею 44,4 кв м, житловою площею 29.1 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 028,57 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови їй у позовних вимогах щодо визначення, що частка померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 44,4 кв м, житловою площею 29,1 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 становила її частину та щодо визнання за нею права власності на 7/24 частки цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 та ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким задовольнити її вимоги, в іншій частині залишити судове рішення без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд дійшов безпідставного висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю їх з відповідачкою батька як приватизоване ним майно, а не спільною сумісною власністю батьків як подружжя. На час оформлення права власності у 2009 році у статті 57 СК України був відсутній пункт 4 частини 1, який передбачає, що житло, набуте внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю одного з подружжя. Цією нормою статтю доповнено пізніше, лише у 2012 році, та вона не має зворотної сили. Квартира була не приватизована, а придбана у Житлово-будівельного кооперативу «Светлячок» у 1986 році за спільні кошти подружжя. Кооперативна квартира є спільним майном подружжя.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представниця підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, а рішення суду скасувати повністю.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та представник Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 05 лютого 2024 року до суду апеляційної інстанції від Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від них до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира не була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на підставі пункту 4 частини 1 статті 57 СК України як приватизоване майно була особистою приватною власністю батька сторін ОСОБА_4 . Отже, позивачка не має права на спадкування за законом після смерті матері частки квартири, що належала б ОСОБА_5 як спільне сумісне майно подружжя.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є сестрами, мають спільних батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 10, 11, 87, 88, 96-97, 115, 116).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 січня 1962 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а. с. 15, 85-86 том 1).

ОСОБА_4 належала на праві приватної власності квартира загальною площею 44,4 кв м, житловою 29,1 кв м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10 лютого 2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 13 січня 2009 року №4/3. Його право власності зареєстровано належним чином, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 березня 2009 року за №26389923 (номер витягу 22059218), номер запису 99449 в книзі 1 (а. с. 16, 111, 112 том 1).

31 серпня 2010 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_3 (а. с. 119, 123-125 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 37 том 1).

На час смерті разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0 від 28 вересня 2020 року та довідкою ОСББ «Світлячок» за №047 від 27 жовтня 2020 року (а. с. 117, 127-128 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (а. с. 36 том 1).

Заповіту ОСОБА_5 не залишила (а. с. 82 том 1).

ОСОБА_5 станом на 24 липня 2020 року була зареєстрована разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 16 вересня 2020 року (а. с. 84 том 1).

Дочки померлої - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися у встановлений законом шестимісячний строк до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті матері від 16 вересня 2020 року та 24 вересня 2020 року відповідно (а. с. 74, 75 том 1).

Державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори 16 вересня 2020 року зареєстровано у Спадковому реєстрі спадкову справу №66420265 (№ 535/2020) щодо майна померлої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також спадкову справу №66420254 (№ 534/2020) щодо майна померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13-14, 73-135 том 1).

Постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 05 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона у шестимісячний строк після його смерті не зверталась із заявою про прийняття спадщини (а. с. 131 том 1).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У частині першій статті 1269 ЦК України, частині першій статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних справ та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно зі статтею 57 СК України (у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_4 у власність спірної квартири) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 61 СК України (у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_4 у власність квартири) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Водночас частину першу статті 57 СК України доповнено пунктами 4, 5 такого змісту: «4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; «5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України».

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого державного майна змінювався.

Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду визнавалось спільною сумісною власністю подружжя.

До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке майно належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, який (яка) використали своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц (провадження № 61-40136св18), від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18), від 16 листопада 2022 року у справі № 333/3529/19 (провадження № 61-17301св21).

Разом з тим, приватизацією є відчуження квартир і житлових приміщень державного житлового фонду на користь громадян (стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Тобто йдеться про передачу житлових приміщень з державної власності в приватну власність громадян, які проживали в цих житлових приміщеннях на умовах найму.

Тоді як відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування.

Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (частина 3 стаття 384 ЦК України).

Відповідно до статті 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Сулу України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 (з наступними змінами) судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, суду слід керуватися статтею 146 ЖК України, положеннями законодавства про власність, пунктом 43 Примірного статуту ЖБК і чинним сімейним законодавством.

При цьому суд повинен враховувати наступне:

пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору;

поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному із колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру;

до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Отже, обов`язковою умовою поділу кооперативної квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 295/98/21, провадження № 61-4943св23.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18), серед іншого вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17, від 02 листопада 2023 року у справі № № 343/79/22, від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений висновок є сталим у практиці Верховного Суду, викладений, зокрема, в постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 214/5833/17, від 22 листопада 2023 року у справі № 522/22683/18 та в інших.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на 7/24 (сім двадцять четвертих) частки спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_1 вважала, що спірна квартира є спільної сумісної власністю подружжя.

В суді апеляційної інстанції вона та її представниця також звернули увагу суду, що спірна квартира є кооперативною. Однак, доказів того, що вона є кооперативною (документу, що підтверджує членство в кооперативі або договору з ним, доказів сплати пайових внесків подружжям або довідки, що підтверджує виплату паю в повному обсязі, акту, який свідчить про прийом - передачу квартири тощо) матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира набута у власність батьком сторін ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10 лютого 2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 13 січня 2009 року №4/3. Разом з тим це свідоцтво не є підтвердженням того, що спірна квартира є кооперативною. У будинку, як вбачається з цього свідоцтва, створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світлячок». З якого часу воно діє, ОСОБА_1 та її представниця не могли пояснити. Відсутні докази того, що будь які квартири в цьому будинку є кооперативними.

Аналізуючи наведене судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому судова колегія звертає увагу, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (стаття 367 ЦПК України). Він не може за власною ініціативою витребувати будь які докази, а клопотань від з`явившихся учасників справи не надходило. Самі пояснення ОСОБА_1 та її представниці, що спірна квартира є спільною сумісною власністю не є належними доказами при вирішенні такого питання.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що на час оформлення права власності у 2009 році у статті 57 СК України був відсутній пункт 4 частини 1, який передбачав, що житло, набуте внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю одного з подружжя; що цією нормою статтю доповнено пізніше, лише у 2012 році, та вона не має зворотної сили; що квартира була не приватизована, а придбана у Житлово-будівельного кооперативу «Светлячок» у 1986 році за спільні кошти подружжя; що кооперативна квартира є спільним майном подружжя судовою колегією не приймаються, виходячи з обставин справи, наявних в матеріалах справи доказів та норм права, які діяли на час придбання спірної квартири, про що зазначено вище в постанові. В свідоцтві про право власності на нерухоме майно зазначено не Житлово-будівельний кооператив «Светлячок», а Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світлячок», що нічого спільного, навіть виходячи з самої назви, загальновідомих статутів з житлово-будівельним кооперативом немає. Спростувати цього в суді апеляційної інстанції позивачка та її представниця не могли.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.