Провадження № 22-ц/801/108/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 рокуСправа № 127/16204/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Короля О.П., дата складення повного тексту рішення 02 листопада 2023 року,

встановив:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 04 лютого 1987 року.

04 листопада 2014 року під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на позивача. Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2014 року, який засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В., реєстраційний номер 1923.

На переконання позивача, належність зазначеного житла позивачу відповідачка не визнає та не бажає у добровільному порядку переоформляти.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому він просив поділити між ним та відповідачем ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що права позивача ОСОБА_1 не порушено жодним чином, оскільки він являється титульним власником квартири, мешкає у ній, інших зареєстрованих у цьому житловому приміщенні осіб, які б мали право користування квартирою, немає, а відповідач ОСОБА_2 мешкає в іншому місці, в приватному житловому будинку, жодним чином не порушує права позивача, оскільки не просить поділити квартиру.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання позивача суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку що його права не порушені. Зазначає, що з 03 лютого 2022 року по теперішній час він намагається поділити квартиру, яка була придбана під час шлюбу, для її подальшого продажу та придбання меншої за квадратурою квартири, що в свою чергу зменшить розмір оплати комунальних послуг. Поряд з цим, зауважує, що його інтереси представляє адвокат Оськін Ю.В., що підтверджується відсутністю заяв про припинення повноважень представника. Крім того, вважає, що надані докази, зокрема, відеозаписи, протокол допиту потерпілого, виписки з лікарні, є неналежними доказами та надані суду без його особистої згоди.

19 грудня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Мироненко В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Звертає увагу, що позивач жодного разу не з`явився в судове засідання. Поряд з цим, зазначає, що позивач подавав заяву до суду першої інстанції, що він не підтримує позов, що також підтверджується протоколом допиту потерпілого. Крім того, в день подачі позову позивач перебував на стаціонарному лікуванні. На переконання сторони відповідача, вказані докази дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 не подавав вказаний позов, а відповідно і не підтримує його. Вважає, що позивач не надавав адвокату Оськіну Ю.В. ніяких повноважень щодо його представництва. Водночас, зазначає, що відповідач ОСОБА_2 проживає в іншому місці, зокрема, в приватному будинку, час від часу навідується до позивача та ніяким чином не порушує його права, щодо проживання в квартирі, яка оформлена на останнього. Вважає, що за вказаних умов, саме вона мала б звертатись до суду з вказаним позовом, а не позивач.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04 лютого 1987 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року (а.с. 92-94).

04 листопада 2014 року, під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на позивача, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2014 року, який засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В., реєстраційний номер 1923 (а.с. 5).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї від 06 липня 2022 року № 130 видана ОСББ «Подолянка-12», в спірній квартирі проживає лише позивач ОСОБА_1 (а.с. 33).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 року зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - купівля під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18.

Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у відзиві, клопотаннях і заявах поданих в цій справі, хоч і визнає той факт, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбана під час шлюбу, однак заперечує щодо її поділу між сторонами.

Відтак, за вказаних обставин висновки місцевого суду про те, що права позивача ОСОБА_1 жодним чином не порушено, є помилковими.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд послався на досліджені в судовому засіданні та надані відповідачем відеозаписи спілкування сторін від 01 серпня 2022 року, від 02 жовтня 2023 року та від 05 жовтня 2023 року, зняті на телефон відповідача, де позивач ОСОБА_1 заперечує факт звернення до суду з вказаним позовом та надання повноважень адвокату Оськіну Ю.В., а також не наполягає на заявлених позовних вимогах.

Однак вказані докази не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на наступне.

Конституційний Суд України, в своєму рішенні від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частин першої та другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

З огляду на викладене, надані відповідачем відеозаписи є недопустимим доказом та не можуть бути прийняті до уваги.

Також, обґрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог, суд попередньої інстанції покликався на відсутність узгодженості позиції позивача щодо поданого позову, яка виразилась у численних заявах ОСОБА_2 про наполягання на позовних вимогах і навпаки про залишення позову без розгляду, протоколі його допиту як потерпілого від 07 листопада 2022 року (а.с.66-67, 90-91, 162) у яких зазначено, що заяви про розлучення із своєю дружиною ОСОБА_2 та щодо розподілу майна він не подавав та ніяких відповідних заяв не підписував, ніяких договорів про захист його прав з адвокатом не заключав, адвокату Оськіну Юрію не надавав ніяких повноважень щодо представництва в суді, а також виписці (а.с. 88, 160, 190, 199) про те, що серед іншого, позивач страждає на захворювання у виді розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу, не заслуговує на увагу та спростовується його позицією згідно якої він наполягає на задоволенні позовних вимог, в задоволенні яких йому було відмовлено, шляхом оскарження судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач у встановленому законом порядку не визнаний недієздатним та уклав договір на надання правничої допомоги з адвокатом Оськіним Ю.В., повноваження якого не припинено, скористався своїм правом та подав відповідний позов для захисту своїх прав, неодноразово звертаючись до суду із заявою про підтримання позовних вимог, яку також висловлював його представник адвокат Оськін Ю.В. в судових засіданнях.

Поряд з цим, висновки місцевого суду про те, що із заяви ОСОБА_1 від 03 жовтня 2023 року щодо підтримання позовних вимог вбачається, що така заява складена за шаблоном іншої заяви від імені ОСОБА_1 із закриттям аркушем паперу підпису автора заяви, є передчасними, оскільки вказані обставини може підтвердити або спростувати лише висновок експерта, який є належним, допустимим і достатнім доказом, в інакшому випадку за відсутності такого, це є лиш припущенням суду.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

З огляду на викладені обставини, зокрема те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, та зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яке відповідачем не спростоване, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, обставини на які посилається позивач в своїй апеляційній скарзі, як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, відтак з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 12405,00 грн. та апеляційної скарги в розмірі 18607,50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 12405,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 18607,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета