Справа № 944/1035/24 Головуючий у 1 інстанції: Колтун Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3013/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К. Р.,

з участю - позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Блонського М. А., представника відповідача - адвоката Алексеєнка А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником Блонським Михайлом Андрійовичем , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2024 року (повний текст рішення складно 12 вересня 2024 року) та додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2024 року ОСОБА_1 звернуся в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив зобов`язати відповідача спростувати неправдиву інформацію, що принижує честь, гідність та репутацію позивача, зокрема шляхом надсилання повідомлення в месенджері «Viber» на адресу контакту ОСОБА_1 , про неправдивість повідомлень надісланих 15 лютого 2024 року о 12.14 год. та о 12.30 год. ОСОБА_3 про наявність в позивача «зобов`язань перед податковою по діяльності ОСОБА_3 » та повідомлення, що « ОСОБА_1 є аферистом», та зобов`язати відповідача припинити поширювати таку інформацію жодним способом, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що позивач протягом тривалого часу мав певні господарські відносини до 2019 року з ОСОБА_3 , а саме в частині його діяльності як ФОП. Так, на початку березня 2021 року податковою було проведено перевірку ОСОБА_3 за час його діяльності як ФОП і нараховано податкових зобов`язань на суму 800 000,00 грн. Позивач вирішив допомогти в цій справі ОСОБА_3 оскаржувати в судовому порядку дані податкові рішення про нарахування боргу. Суд першої інстанції задовольнив позов, проте апеляційний суд скасував рішення, ставши на сторону податкової, а Верховний Суд відмовив в задоволенні касаційної скарги. Після цього позивач мав зустріч з ОСОБА_3 , домовившись про намір оскаржити дані податкові рішення, в тому числі до Європейського суду. Проте, під час зустрічі 12 лютого 2024 року ОСОБА_3 почав звинувачувати позивача у виникненні в нього податкового боргу та почав вимагати надання йому грошових коштів в сумі 800 000,00 грн, висловлюючи погрози. Згодом 15 лютого 2024 року відповідач почав надсилати на номер телефону позивача у месенджері «Viber» погрози та неправдиву інформацію, яка його ображає, принижує гідність та честь. Зокрема, ОСОБА_3 зазначив, що він повинен закрити зобов`язання перед податковою по його діяльності і претензій не буде, хоча у позивача жодних зобов`язань перед ОСОБА_3 за його діяльністю немає. Також наступне повідомлення містило пряму образу, відповідач назвав позивача аферистом та вимагав віддати документи та закрити борги. Тобто відповідач ображав, принижував честь і гідність позивача, оскільки слово аферист сприймається виключно в негативному сенсі.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн 00 коп.

Судові рішення оскаржив ОСОБА_1 , подавши в жовтні 2024 року апеляційні скарги, які підписані представником Блонським М. А. , в яких просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовом задвольнити повністю; скасувати додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що судом першої інстанції за відсутності відповідача, який не спростував подані позивачем докази, ухвалено необґрунтоване рішення, адже факт надіслання відповідачем повідомлень саме позивачу, які, на його думку, є недостовірними, такими, що принижують його честь та гідність, вважається встановленим. Такі доводи підтверджуються витягом з ЄДР та протоколом допиту відповідача, в яких зазначений його номер телефону, з якого і були надіслані повідомлення позивачу. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що поширення інформації в месенджері не є її поширенням, адже відповідач не довів, що він поширив її конфіденційно та, що треті особи не мають доступу до цієї інформації. Також відповідач не довів, що поширена ним інформація є правдивою.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що частково задовольняючи заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, місцевий суд залишив поза увагою, що відповідачем не надано детального розрахунку понесених витрат, а саме не зазначено скільки часу потрачено на вчинення кожної окремої дії, що надало би можливість позивачу заявити про їх неспівмірність. Також не надано доказів оплати відповідачем гонорару адвокату Алексеєнку А. А., оскільки долучена квитанція про оплату цього не підтверджує. Також адвокатом до завершення судових дебатів не зроблено заяву із зазначенням суми витрат на оплату його послуг, докази понесення яких мали бути подані вже протягом 5 днів після прийняття рішення.

В листопаді 2024 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником Алексеєнком Андрієм Анатолійовичем , в якому міститься прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу містить орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач очікує понести при розгляді справи в апеляційній інстанції, в сумі 12 000 грн 00 коп.

Відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судових рішень суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду слід задовольнити частково, а на додаткове рішення - залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом позову у справі є захист честі та гідності позивача, а також стягнення моральної шкоди, у зв`язку із поширенням відповідачем в месенджері «Viber» неправдивої, на думку позивача, інформації щодо нього.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 2318/1249/2012).

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20-ц, від 22 травня 2024 року у справі № 461/428/23.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За обставинами справи, що переглядається позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформація, яку він вважає недостовірною та просить спростувати, була розміщена у мережі Інтернет в месенджері «Viber», зокрема, в будь-якій групі, до якої входила б ще хоча б одна особа, або інші особи, окрім сторін у справі.

В суді апеляційної інстанції позивач (його представник) та представник відповідача підтвердили, що повідомлення в месенджері «Viber» надсилалися лише сторонами у справі, будь-якої групи, учасниками якої були би інші особи, сторони у справі не створювали.

Отже не було встановлення факту поширення відповідачем інформації, про яку зазначав позивач, та яку вважав недостовірною, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

У цьому зв`язку, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу інших обставин, які входять до складу дифамаційного правопорушення, що помилково зроблено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цілому зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, проте помилилися щодо мотивів такої відмови.

Оскільки місцевий суд відмовив в задоволенні основної вимоги, вірними є висновки про відмову в задоволенні похідної вимоги (відшкодування моральної шкоди).

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Щодо додаткового рішення суду.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.

Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До закінчення судових дебатів 02 вересня 2024 року представник відповідача зробив заяву, що ним буде подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу.

09 вересня 2024 року (тобто в строк, визначений частиною восьмої статті 141 ЦПК України, з урахування вихідних днів) позивачем подано заяву про долучення доказів понесених витрат на правову допомогу та ухвалення додаткового рішення про їх стягнення, до якої додано договір про надання юридичних послуг б/н від 31 січня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП Алексеєнком А. А. , та договір про надання адвокатської допомоги, укладений також 31 січня 2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Алексеєнком А. А., акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 02 вересня 2024 року, згідно з яким надано такі послуги як підготовка та подання відзиву на позовну заяву, вивчення та опрацювання законодавства та судової практики, представництво та захист інтересів клієнта в місцевому суді, на загальну суму 12 000 грн 00 коп. і квитанцію про оплату в розмірі 12 000 грн 00 коп.

Позивач подав клопотання, в якому просив відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки заявлена до стягнення сума витрат є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи з урахуванням обсягу наданих послуг та виконаних робіт.

З огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено, враховуючи заперечення подані позивачем, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, вірно зменшив суму заявлених до стягнення витрат на правову допомогу наполовину, виходячи з того, що відображена у доказах, поданих відповідачем інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), її складності, не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє аргументи скарги на додаткове рішення як безпідставні, адже такі ґрунтуються на невірному тлумаченні позивачем норм процесуального права, якими врегульовано питання судових витрат. Зокрема, непроведення оплати за надану адвокатом допомогу або проведення її оплати на рахунок не адвоката, а фізичної особи - підприємця, яким є такий адвокат, не звільняє суд від обов`язку розподілити такі витрати, відповідно до правил, визначених ЦПК України. Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності таких витрат повністю враховані судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення, відтак таких висновків не спростовують. Також судом апеляційної інстанції не встановлено порушень законодавства при вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, зокрема, заява про надання доказів про підтвердження розміру цих витрат, подана відповідачем вчасно.

Підстав для зменшення розміру відшкодування витрат позивача на правову допомогу в суді першої інстанції з власної ініціативи, колегія суддів не встановила.

Тобто, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

З огляду на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, проте помилився щодо самих підстав для відмови в задоволенні позову, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржене рішення в мотивувальній частині - зміні шляхом її викладення в редакції цієї постанови, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду справи. В решті ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права,.

Оскільки доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, таку слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг (рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині, а додаткове рішення - залишено без змін), підстави для розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Блонським Михайлом Андрійовичем , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2024 року, задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решт рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Блонським Михайлом Андрійовичем , на додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич