Дата документу 20.11.2024 Справа № 337/1213/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/1213/23 Головуючий у 1-й інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження №22-ц/807/1977/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Полякова О.З., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвокат Трачук Наталії Іванівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з 2006 року по день його смерті вона з ним проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, спільно проводили дозвілля і відпочинок, мали спільний бюджет, робили ремонт в квартирі та не перебували в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі. Вони кохали один одного, піклувались один про одного, зокрема, вона була довіреною особою ОСОБА_4 при отриманні медичних послуг. Коли ОСОБА_4 помер, вона здійснила його поховання, зараз доглядає за могилою. В її розпорядженні залишились оригінали документів його сімейного архіву, медичні картки тощо.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 . 05 серпня 2022 року. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , однак постановою нотаріуса від 30 серпня 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували факт її проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з цим позовом.

На підставі вищевикладеного, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як дружини та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка, в період часу з 01 січня 2006 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01 вересня 2008року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 , адвокат Трачук Наталія Іванівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2023 року скасувати, відмовити у задоволенні позову. Стягнути з позивачки на її користь судові витрати по справі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно як наслідок лише для отримання права на спадщину за законом разом із спадкоємцем третьої черги, яким є відповідач ОСОБА_1 , тому факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивачки. Позивачем невірно застосовано спосіб захисту, адже позивачці в справі позовного провадження слід було ставити питання про зміну черговості для спадкування разом із спадкоємцем третьої черги за законом, визнання за нею права власності на спірне майно. Отже, має місце неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права. Суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц, провадження № 14-70цс22, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/29. від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22, постанови Великої Палати Верховного суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 -ц. Крім того, зазначений факт не доведений належними та допустимими доказами, відсутні докази спільного проживання зі спадкодавцем, сторони не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків. Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного, надання взаємної допомоги тощо. Квартира, у якій проживав ОСОБА_4 з 2007 року була відключена від надання всіх комунальних послуг, тому сумнівним є твердження позивачки про наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, утримання чоловіка - інваліда.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Богославський В.А. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведена наявність між нею та померлим ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю, факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період, із 01 вересня 2008 року по 19 жовтня 2021 року, тобто на день смерті останнього, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя. Водночас, суд відмовив у встановленні такого факту з 01 січня 2006 року, як просить позивачка, оскільки таких підставі судом не встановлено.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод всі судові процедури повинні бути справедливими..

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №804 (а.с.6).

На момент смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 48 зворот).

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частки вказаної квартири, яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради від 21 жовтня 2003 року. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Інша частки квартири належить ОСОБА_5 (а.с.70,71).

Згідно з паспортом громадянина України позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 09 листопада 1988 року по теперішній час (а.с.5).

26 січня 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 .. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округ Едемською-Фастовець О.О. заведена спадкова справа №05/2022 року, в Спадковому реєстрі №69039047, яка на час розгляду справи є чинною (а.с.43 зворот).

З заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 звернулись також 08 лютого 2022 року ОСОБА_1 (двоюрідний брат спадкодавця) та ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 (двоюрідний брат спадкодавця) (а.с.49,52).

Постановою нотаріуса від 30 серпня 2022 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що нею не надані документи на підтвердження родинних стосунків з спадкодавцем (а.с.24).

Також судом встановлено, що згідно з Декларацією на вибір сімейного лікаря №0000-24РЗ-Е9МЕ від 01 серпня 2018 року довіреною особою пацієнта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , тел.. НОМЕР_3 (а.с.14).

Згідно з довідкою МСЕК АВ № 1025498 від 28 березня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаний інвалідом 3 групи за загальним захворюванням на строк до 01 квітня 2020 року (а.с.18).

Згідно з виписними епікризами з історії хвороби №8182 від 09 червня 2017 року, №211 від 25 січня 2017 року, б/н від 24 червня 2018 року, б/н від 15 травня 2021 року, б/н від 11 жовтня 2021 року, договорами про надання медичних послуг від 21 червня 2018 року, 08 жовтня 2021 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, діагноз - хвороба кишківника, стан після резекції сигмовидної кишки (вересень 2016 року), післяопераційна вентральна вила, злукова хвороба (а.с.15-177, 19-23).

Згідно з договором №47752 від 23 жовтня 2021 року, укладеним між ТОВ «Інтек» та ОСОБА_2 , остання є власницею місця поховання на підставі свідоцтва про поховання № НОМЕР_4 , виданого 23 жовтня 2021 року СКП «Об`єднана житлово-комунальна, побутова та ритуальна служба» Широківської сільської ради Запорізької області, і зобов`язується здійснювати оплату послуг виконавця з догляду за могилою (а.с.13).

Згідно з Актом №6900 від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_2 сплатила ТОВ «Інтек» послуги з організації місця поховання померлого ОСОБА_4 в розмірі 5510,00 грн (а.с.12).

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №8 від 05 травня 2023року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 04 липня 1992року Запорізьким міським відділом РАЦС ГУ юстиції в Запорізькій області було зареєстровано шлюб, актовий запис №925, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 . Також в Реєстрі міститься запис про розірвання вказаного шлюбу на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя №2-816/1996 від 11 жовтня 1996 року, актовий запис №232 від 30 вересня 2008 року (а.с.68).

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він був товаришем ОСОБА_10 з дитинства. Знає ОСОБА_11 за дівочим прізвищем « ОСОБА_7 », вона жила в сусідньому будинку. Певний час він не проживав на Бабурці, а коли повернувся (десь в 2010р.), дізнався від ОСОБА_13 , що він живе разом з ОСОБА_11 в його квартирі. Потім вони часто усі разом зустрічались, спілкувались, відпочивали. Він майже три роки поспіль кожного дня їздив на велосипеді біля будинку, де жили ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , під`їздив до них, вони розмовляли. Він також був в їх квартирі. ОСОБА_11 була господинею, пригощала. Також він часто бачив їх разом на вулиці, вони гуляли, ходили на ринок, в магазини. ОСОБА_13 зустрічав ОСОБА_11 з роботи. Він сприймав їх як чоловіка та дружину. Вони хотіли зареєструвати шлюб, але щось не вдалось.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона була сусідкою ОСОБА_10 , проживає в квартирі АДРЕСА_4 з 1971р. ОСОБА_13 знає десь з 12 років, коли він з ОСОБА_15 заселився в їх будинок. Мама померла в квітні 2006р., ОСОБА_13 дуже тяжко переживав це горе. Потім вона побачила його з жінкою і ОСОБА_13 познайомив їх з ОСОБА_11 , назвав її дружиною. Вона постійно бачила їх удвох у дворі, вони ходили до АТБ, що поруч з будинком, на ринок, несли продукти, сиділи на балконі, косметичний ремонт робили в квартирі. Потім ОСОБА_11 ходила до ОСОБА_13 в лікарню, доглядала за ним. Від ОСОБА_11 дізналась, що ОСОБА_13 помер. Інших жінок разом з ОСОБА_13 вона з 2006р. по 2021р. не бачила.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що він знав ОСОБА_10 з 16 років, вони товаришували до його смерті, разом відпочивали, зустрічались на свята та в будні дні, спілкувались. ОСОБА_11 та ОСОБА_13 познайомились в 2006р., коли ОСОБА_13 працював таксистом та привіз ОСОБА_11 додому. Потім вони стали зустрічатись та жити разом в квартирі ОСОБА_13 . Він часто приходив до них додому. ОСОБА_11 поводилась як господиня. ОСОБА_13 дуже тепло ставився до неї, кохав її. ОСОБА_11 працювала, ОСОБА_13 здебільшого опікувався господарством, купляв продукти. В квартирі разом підтримували порядок, робили ремонт. Коли ОСОБА_13 став хворіти, ОСОБА_11 опікувалась ним, підтримувала морально та матеріально. Коли він помер, то організувала та оплатила похорон.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володіння можливості здійснити ( реалізувати_ своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зробила такі висновки:У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи ( стаття 76 ЦПК України). Зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом 1V ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах ( п. 42 постанови). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки суддів першої та апеляційної інстанції про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обгрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43 постанови). В резолютивні частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи ( п. 44 постанови).

Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено (п. 75 постанови).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 зазначила, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки більше ніж п`ять років до відкриття спадщини без реєстрації шлюбу, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, брали участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, на спільні кошти підтримували належний стан квартири, необхідний для проживання в ній, проводили поточний ремонт, спільно харчувалися, а метою встановлення факту спільного проживання заявника з померлим чоловіком у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю, як подружжя є необхідність реалізації прав на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Відповідачами у справі є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 подавши приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строки, передбачені ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

У постанові приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 410/02-31 від 30 серпня 2022 року зазначено, що крім ОСОБА_2 є інші спадкоємці за законом, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме його рідний дядько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та двоюрідний брат - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обгрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які є права (інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способом захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 ( пункт 5.5). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц ( пункт 14).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80 гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Як було зазначено вище, відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкоємця.

У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживають зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 ЦК України та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктивного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом», «Одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення від спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктивного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду ( стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення ( стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія ( стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні ( частина третя статті 1269 ЦК України). Зміна суб`єктивного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживають із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

З огляду на те, що встановлення позивачці ОСОБА_2 факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно їй як наслідок лише для отримання права на спадщину за законом разом із спадкоємцем третьої черги, яким є ОСОБА_1 то самостійно не породжує юридичних наслідків, тому факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в цій справі, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивачки.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 30 червня 2023 року у справі № 686/19551/ 20.

При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналізуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову про встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у даній справі не є вимогою, які забезпечують ефективний захист прав, адже позивачу в справі позовного провадження слід було ставити питання на зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцем третьої черги за законом, оскільки без вирішення таких позовних вимог, встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до часу відкриття спадщини не породжує для позивачки ОСОБА_2 юридичних наслідків.

Проте, суд першої інстанції зазначеного не врахував, тому рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим,воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

На підтвердження відповідних витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи правничу допомогу ОСОБА_1 надавала адвокат Трачук Н.І. на підставі ордеру від 29 серпня 2024 року. Заявник апеляційної скарг просить стягнути з позивача на користь апелянта витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції з розрахунку 1 година роботи адвоката 2000 грн, які складаються з: ознайомлення із матеріалами справи та підготовку апеляційної скарги, адвокатом витрачено 3 год., вартість 6000 грн.

Вирішуючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н.І. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, колегія суддів, ураховуючи складність та конкретні обставини справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, встановлені обставини, надані відповідачем докази, приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження є доведеними та підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 6000,00 грн.

Щодо витрат судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в резолютивній частині постанови повинен зазначити про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанція.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 1289, 20 грн (а. с. 114).

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1289, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Трачук Наталії Іванівни - задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1289, 20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000, 00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Поляков О.З.