Справа № 367/2556/23
07 березня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого - судді Третяк Я.М.,
секретаря судових засідань - Люліної О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені заяву представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Селецької Олени Віталіївни про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України,
У провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2023 року позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди в розмірі 6 731 850 (шість мільйонів сімсот тридцять одна тисяча вісімсот п`ятдесят) гривень 28 копійок; відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок; стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок; стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати за проведення експертизи у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. стягнуто з російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок.

У січні 2024 року представник позивачів - адвокат Селецька Олена Віталіївна звернулася до суду з заявою, в якій просить ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання щодо стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судових витрат в сумі 148 637,00 грн., що складаються з витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

Представник позивачів - адвокат Селецька О.В. подала до суду заяву, в якій просила заяву про прийняття додаткового рішення задовольнити та розглянути за її відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, а тому з урахуванням положень ч. 4 ст. 270 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2, 3, 5 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27.06.2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Таким чином, до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.06.2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08.09.2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, п. 106).

Встановлено, що 29.11.2023 Ірпінським міським судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі №367/2556/23, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України, - задоволено.

З поданої позовної заяви вбачається, що позивачі планували понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 148 637 грн. 00 коп., з яких: складання позовної заяви та направлення до суду 5 000,00 грн.; витрати представника позивачів (адвоката) у зв`язку з кожною явкою до суду (витрати на пальне) 1 000,00 грн.; витрати представника позивачів (адвоката) у зв`язку з кожною явкою до суду 07.06.2023 та 06.07.2023 (витрати на пальне) 2 000,00 грн.; витрати представника позивачів (адвоката) у зв`язку з вчиненням інших дій, необхідних розгляду справи (участь у судових засіданнях 07.06.2023 та 06.07.2023) 3 000,00 грн.; гонорар в розмірі 2% від розміру загальної суми, яка, в разі задоволення судом позовних вимог, буде стягнена з відповідача на корить позивачів та отримана позивачами 138 637,00 грн.

Питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалося.

Так, представником позивачів - адвокатом Селецькою О.В. до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано наступні документи: копію договору №б/н про надання правової допомоги, укладеного 06.02.2023 між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «П.Р.С. і Компанія» в особі керівника ОСОБА_4 ; копіює договору № б/н про надання правової допомоги, укладеного 06.02.2023 між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «П.Р.С. і Компанія» в особі керівника ОСОБА_4 ; копію акта № ОУ - 0000033 здачі-прийняття робіт за договором б/н від 06.02.2023 про надання правової допомоги на суму 10 000,00 грн.; копію платіжних інструкцій від 20.04.2023 на суму 5 000,00 грн., від 07.06.2023 на суму 2 500,00 грн., від 06.07.2023 на суму 2 500,00 грн.; копії квитанцій про сплату витрат на пальне від 07.06.2023 та 06.07.2023; копії квитанцій про сплату витрат на направлення поштової кореспонденції від 15.04.2023 на суму 65,00 грн.; від 26.04.2023 на суму 70,00 грн.; від 06.06.2023 на суму 70,00 грн.; від 04.07.2023 на суму 80,00 грн.; від 09.10.2023 на суму 80,00 грн.

З огляду на викладене, ураховуючи критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру та обсяг наданих послуг, приймаючи до уваги конкретні обставини справи на користь з позивачів із відповідача підлягає стягненню 10 365 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачів додаткового гонорару у розмірі 2 % від стягнутої судом суми, яку представник позивачів оцінює у розмірі 138 637,00 грн., суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд вважає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат заявлена до стягнення сума гонорару в розмірі 2 % від суми задоволених позовних вимог не може оцінюватись судом виходячи суто з такої домовленості сторін у договорі про надання правничої допомоги, у спосіб її зменшення до якогось іншого відсотку, а повинна оцінюватись на предмет її пропорційності, необхідності, неминучості порівняно з фактично понесеними витратами на правничу допомогу.

Враховуючи, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі "гонорару успіху", суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару, а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених відповідачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін - задоволення позову, кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь позивач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок відповідача.

Отже, суд вважає, що за результатами розподілу судових витрат витрати в формі "гонорару успіху" не можуть бути стягнуті в розмірі, який значно перевищує вартість фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки це не відповідає критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також принципам справедливості, пропорційності та верховенства права.

Підсумовуючи, суд виходить з того, що судові витрати, які за своєю суттю є додатковою оплатою за успішне завершення справи в суді ("гонорар успіху") до оплати за фактично надані послуги, про яку сторони договору про надання правничої допомоги також домовились у договорі про надання правничої допомоги, не можуть покладатись на сторону, на яку судові витрати іншої сторони мають бути віднесені відповідно до процесуальних норм про розподіл судових витрат, виходячи лише зі зменшення судом гонорару, який визначено сторонами цього договору на власний розсуд, без одночасної оцінки відповідності його розміру всім критеріям судових витрат на правничу допомогу, у їх сукупності.

Таким чином на думку суду з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу в загальній сумі 20 365,00 грн, з яких 10 365,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу, безпосередньо пов`язані з розглядом справи, та 10 000 грн. витрати у формі «гонорару успіху», опосередковано пов`язані з розглядом справи, втім які за оцінкою суду саме в такій сумі знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку (у пов`язаності) з розглядом справи.

Керуючись ст. 141, 270, 354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Селецької Олени Віталіївни про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України- задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації (місцезнаходження: посольство російської федерації в Україні, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 365,00 (двадцять тисяч триста шістдесят п`ять) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Додаткове рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ст. 354 ЦПК України).

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Я.М.Третяк