№ 373/1791/23
провадження 2/201/1408/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛК ГРУП» про розірвання договору та стягнення грошових коштів і судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 вересня 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ПЛК ГРУП» про розірвання договору про надання послуг з підбору та доставки автомобіля та стягнення грошових коштів і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що ОСОБА_1 (замовник) уклав із ТОВ «ПЛК ГРУП» (виконавець), Договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля від 14 лютого 2022 року № 660Д140222. Але станом на 07 червня 2023 року зобов`язання відповідача не були виконані, автомобіль не оформлено в країні продажу, не оформлено на кордоні, не здійснене митне оформлення на митниці призначення та не здійснено державної реєстрації автомобіля в Україні; транспортний засіб не доставлено позивачеві. У зв`язку із цим позивач був змушений звернутися до відповідача із письмовою претензією від 07 червня 2023 року № 2 щодо поставки автомобіля або повернення йому сплачених коштів. Претензія позивача була залишена відповідачем без відповіді та будь-якої реакції.

Зважаючи на те, що умови договору не містять строку виконання зобов`язання виконавцем, замовник мав право скористатися положеннями частини 2 статті 530 ЦК України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати свій обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок гайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Указане право позивача було реалізовано ним у згаданій претензії, у якій він просив поставити йому товар або повернути кошти протягом 7 (семи) календарних днів з дня її отримання. Оскільки відповідач проігнорував згадану претензію, то строк виконання ним зобов`язання сплинув 14 липня 2023 року.

Як станом на 15 липня 2023 року, так і станом на момент подання цього позову, зобов`язання за договором відповідач не виконав; автомобіль не оформлено в країні продажу, не оформлено на кордоні, не здійснене митне оформлення на митниці призначення та не здійснено державної реєстрації автомобіля в Україні; транспортний засіб Hyundai Sonata, 2014 року випуску, об`єм двигуна 2.0, не доставлено позивачеві.

Згідно із пунктом 2.1 договору виконавець зобов`язується відповідно до листа- замовлення забезпечити надання комплексу послуг по підбору, оформленню (в тому числі митному) та доставці автомобіля в пункт призначення, зазначений в листі- замовленні, і видати його, а також супутні документи замовнику за актом приймання- передачі автомобіля, а замовник зобов`язується на умовах даного договору прийняти та оплатити вартість автомобіля, а також вартість комплексу послуг наданих виконавцем та супутніх послуг.

Листом-замовленням, що є додатком №1 до договору, передбачено, що вартість автомобіля орієнтовно складає до 10300 (десяти тисяч трьохсот) доларів США; вартість послуг визначена у розмірі 500 (п`ятисот) доларів США. Сума сплаченого позивачем завдатку становить 5150 (п`ять тисяч сто п`ятдесят) доларів США, що підтверджується доданим до позову актом приймання- передачі грошових коштів від 14 лютого 2022 року. Станом на 15 липня 2023 року за офіційним курсом НБУ вказана сума становила 188 328 гривні 29 копійок. Таким чином, відповідач зараз безпідставно володіє коштами ОСОБА_1 у розмірі 5150 доларів США, які не використані ним для виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, позивач вважає невиконання відповідачем умов укладеного ними договору порушує його права та законні інтереси. Позивач вважає такі порушення таким, що грубо порушують його права та вимоги діючого законодавства, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому саме так не виконано договір, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки самі наміри відповідача при укладанні спірного договору, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований при його виконанні, просив розірвати договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля від 14 лютого 2022 року № 660Д140222, укладений між ТООВ «ПЛК ГРУП» та ОСОБА_1 ; стягнути з ТОВ «ПЛК ГРУП» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 5150 (п`ять тисяч сто п`ятдесят) доларів США та стягнути з відповідача ТОВ «ПЛК ГРУП» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «ПЛК ГРУП» надав відзив, де позовні вимоги не визнав, укладання та виконання договору з позивачем відбувалося виключно в межах національного законодавства, їх дії були правильні і законні, в передбаченому законом порядку; позивач вже звертався до суду з позовом про визнання їх дій і договору незаконними і рішенням суду йому було повністю відмовлено; ці позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Згідно позиції позивача, наданих позивачем та відповідачем документів судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 (замовник) уклав із відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛК ГРУП», код 42544772 (виконавець), Договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля від 14 лютого 2022 року № 660Д140222. Станом на 07 червня 2023 року зобов`язання відповідача не були виконані, автомобіль не оформлено в країні продажу, не оформлено на кордоні, не здійснене митне оформлення на митниці призначення та не здійснено державної реєстрації автомобіля в Україні; транспортний засіб не доставлено позивачеві.

У зв`язку із цим позивач був змушений звернутися до відповідача із письмовою претензією від 07 червня 2023 року № 2 щодо поставки автомобіля або повернення йому сплачених коштів. Претензія позивача була залишена відповідачем без відповіді та будь-якої реакції. Зважаючи на те, що умови договору не містять строку виконання зобов`язання виконавцем, замовник, на думку позивача, мав право скористатися положеннями частини 2 статті 530 ЦК України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати свій обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок гайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Указане право позивача було реалізовано ним у згаданій претензії, у якій він просив поставити йому товар або повернути кошти протягом 7 (семи) календарних днів з дня її отримання. Оскільки відповідач проігнорував згадану претензію, то строк виконання ним зобов`язання сплинув 14 липня 2023 року.

Як станом на 15 липня 2023 року, так і станом на момент подання цього позову, зобов`язання за договором відповідач не виконав; автомобіль не оформлено в країні продажу, не оформлено на кордоні, не здійснене митне оформлення на митниці призначення та не здійснено державної реєстрації автомобіля в Україні; транспортний засіб Hyundai Sonata, 2014 року випуску, об`єм двигуна 2.0, не доставлено позивачеві.

Згідно із пунктом 2.1 договору виконавець зобов`язується відповідно до листа- замовлення забезпечити надання комплексу послуг по підбору, оформленню (в тому числі митному) та доставці автомобіля в пункт призначення, зазначений в листі- замовленні, і видати його, а також супутні документи замовнику за актом приймання- передачі автомобіля, а замовник зобов`язується на умовах даного договору прийняти та оплатити вартість автомобіля, а також вартість комплексу послуг наданих виконавцем та супутніх послуг.

При цьому позивач посилається на наступне: відповідно до пункту 2.2 договору характеристики та вартість транспортного засобу, що є предметом договірних відносин із замовником, фіксуються виконавцем у листі-замовленні в день підписання договору. Пунктом 2.4 договору визначено, що орієнтовна вартість автомобіля та комплексу послуг фіксується виконавцем у листі-замовленні у день підписання договору. Відповідно до підпункту 3.1.2 пункту 3.1 договору виконавець зобов`язується забезпечити надання комплексу послуг відповідно до листа-замовлення замовника, який є невід`ємною частиною цього договору. Пункт 4.1 договору передбачає, що за умовами даного договору, виконавець погоджує із замовником істотні умови договору про обслуговування та заповнює Лист-замовлення. Згідно із пунктом 4.13 договору виконавець несе перед замовником відповідальність за невиконання, або неналежне виконання умов даного договору, крім випадків, якщо невиконання або неналежне виконання умов договору сталося з вини замовника; невиконання або неналежне виконання умов договору сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання, або неналежне виконання умов договору сталося внаслідок настання форс- мажорних обставин, які вказані в даному договорі. Пунктом 5.1 договору передбачена сплата завдатку у день заповнення листа- замовлення, що і було здійснено замовником.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина перша, друга статті 55 Конституції України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 3, 4, 5, 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до позиції позивача: листом-замовленням, що є додатком №1 до договору, передбачено, що вартість автомобіля орієнтовно складає до 10300 (десяти тисяч трьохсот) доларів США; вартість послуг визначена у розмірі 500 (п`ятисот) доларів США. Сума сплаченого позивачем завдатку становить 5150 (п`ять тисяч сто п`ятдесят) доларів США, що підтверджується доданим до позову актом приймання- передачі грошових коштів від 14 лютого 2022 року. Станом на 15 липня 2023 року за офіційним курсом НБУ вказана сума становила 188 328 (сто вісімдесят вісім тисяч триста двадцять вісім) гривні 29 копійок. Таким чином, відповідач зараз безпідставно володіє коштами ОСОБА_1 у розмірі 5150 (п`ять тисяч сто п`ятдесят) доларів США, які не використані ним для виконання зобов`язань за договором.

Отже, на думку позивача, зміст оскаржуваного договору свідчить про його невиконання відповідачем, позиція останнього безпідставна та необґрунтована, не відповідає вимогам діючого законодавства України. Позивач позбавлений можливості отримати замовлений автомобіль. Таким чином, позивач вважає невиконання відповідачем умов укладеного ними договору порушує його права та законні інтереси. Позивач вважає такі порушення таким, що грубо порушують його права та вимоги діючого законодавства, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому саме так не виконано договір, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки самі наміри відповідача при укладанні спірного договору, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований при його виконанні, просив розірвати договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля, стягнути вказані кошти і судові витрати. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchliv.France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kartv. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24); «Ешим проти Туреччини» (Esimv.Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Судом дійсно встановлено, що 14 лютого 2022 року між громадянином України, позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛК ГРУП» було укладено Договір про

надання послуг з підбору та доставки автомобілю № 660Д140222. Відповідно до умов цього договору його сторони підписали Додаток № 1 до цього - Лист-замовлення, у якому позивач виклав свої вимоги до автомобілю, що має бути підібраний за цим Договором та доставлений йому.

Згідно з п. 2.1. Договору, виконавець зобов`язується відповідно до Листа-замовлення замовника забезпечити надання комплексу послуг по підбору, оформленню (в тому числі митному) та доставці автомобіля в пункт призначення, зазначений в Листі-замовлення, і видати його, а також супутні документи замовнику за Актом приймання-передачі автомобіля (Додаток 2 до цього договору), а

замовник зобов`язується на умовах даного Договору прийняти та оплатити вартість автомобіля, а також вартість комплексу послуг, наданих виконавцем та супутніх послуг.

У Додатку № 1 підписаному представником відповідача та позивачем було узгоджено параметри підбору автомобілю - а саме автомобіль марки Hyundai модель Sonata, рік випуску 2014. Після підписання договору, відповідно до п. 4.4. Договору - спілкування з позивачем проходило через створений чат у месенджері Viber.

14 лютого 2022 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 5 150 доларів США, що на час сплати було еквівалентно 144 378.19 гривням. Після сплати виставленого продавцем транспортного засобу рахунку позивачем, 14 лютого 2022 року, у зв`язку з чим у нього з`явилися майнові права на придбаний ним автомобіль.

15 лютого 2022 року позивача було повідомлено відповідачем про необхідність остаточного розрахунку за транспортний засіб та послуги відповідача після, за тиждень до прибуття морського судна з автомобілем на борту до порту м. Чорноморська. 22 лютого 2022 року позивача було повідомлено про скоре прибуття, морського транспорту до порту м. Чорноморська, та необхідність з боку позивача надати документи для виконання процедури митного оформлення та подальших дій, обумовлений укладеним договором.

Після 24 лютого 2022 року, тобто початку повномасштабних бойових дій між Україною та російською федерацією, та введення воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» були закриті для суден торгівельного мореплавства морський порти Одеської області, зокрема ДП «Морський торгівельний порт «Чорноморськ».

Морським перевізником - резидентом Республіки Корея «СIG SHIPPING» на адресу юридичних та фізичних осіб, що замовили послуги з доставки транспортних засобів на їх судні - було надіслано лист-повідомлення від 07 березня 2022 року, щодо неможливості розвантаження у порту м. Чорноморська, та рішенням компанії-перевізника не розвантажувати транспортні засобу у портах Греції та Туреччини, а повернути їх до Республіки Корея.

14 березня 2022 року це повідомлення надіслано позивачеві засобами електронного зв`язку, а саме у чат створений у месенджері Viber. Також йому було запропоновано обрати варіант подальшого розвитку подій - у виниклій форс-мажорній ситуації, а саме (варіанти): сплатити рахунок за доставку автомобілю в Республіку Корею, сплатити виставлений рахунок за доставку автомобілю на територію України, що буде виставлений додатково; надати згоду на реалізацію автомобілю у Республіці Корея та отримати залишок грошових коштів, після його реалізації, та оплати витрат на його транспортування та процедуру реалізації; нічого не робити - автомобіль буде виставлений на продаж з метою покриття витрат на його зберігання та транспортування, грошові кошти повернути не будуть.

Позивачем не було обрано жодного варіанту подальших операцій з його власністю, тобто з автомобілем.

12 квітня 2022 року відповідачем було надіслано запит на адресу позивача щодо знаходження його автомобіля та стадії його транспортування. 22 червня 2022 року з боку відповідача було повторно надіслано на адресу позивача запит з пропозицією обрати один з трьох варіантів подальшої взаємодії як з відповідачем так із морським перевізником. Жодної реакції з боку позивача не надійшло на адресу відповідача.

У теперішній ситуації відповідач позбавлений можливості остаточно вирішити подальшу долю придбаного позивачем майна, та не може своїм коштом здійснювати операції з ним, що не залежать від нього, та у обстановці, що постійно змінюється через зміну своєчасного волевиявлення позивача.

При цьому суд звертає увагу на наступне: зазначаючи про термін виконання зобов`язання за Договором, позивач нехтує у своєму позові аналізом норм права, що регулюють спірні правовідносини, а саме, щодо договорів про надання послуги - а самі положення ст. 905 Цивільного кодексу України, відповідно до якої «Строк договору про надання послу встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами». Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України - Договір набирає чинності з моменту його укладення. Договір укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України (ч. 1 ст. 637 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Таким чином, укладений Договір та його положення, були вірно тлумаченні сторонами при його укладанні та у повній мірі визнавалися ними. Через вищезазначене - твердження позивача є такими, що ґрунтуються на невірному проведенні аналіз норм Цивільного кодексу України та незастосуванні спеціальної норми передбаченої діючим законодавством для таких правовідносин, окрім цього ці твердження нічим не обґрунтовані.

У своєму позові позивач помилково застосує до аналізу та оцінки спірних правовідносин правові норми Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини - роздрібної купівлі-продажу товару, а саме ст. 698,704 Цивільного кодексу України, та на їх підставі робить хибне припущення про обов`язок з боку відповідача про видачу придбаного позивачем товару, та визнання окремих положень Договору укладеного між позивачем та відповідачем нікчемними.

З цього приводу слід зауважити наступне: відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є правочином. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Якщо за правилами, встановленими ч. З ст. 213 ЦК України, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1, 4 ст. 213 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. З ст. 510 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до статті 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1-З, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи із вищезазначених правових норм, Договір укладений між позивачем та відповідачем, є таким, що на момент укладення відповідав їх цілям та мотивам, не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Сторони укладаючи договір дійсно бажали настання тих реальних правових наслідків, що мали стати результатом виконання договору. Сторони укладаючи договір, здійснили всі необхідні дії для настання такі наслідків, а саме позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти, а відповідач, негайно надав та впродовж наступного часу, продовжував надавати на розгляд позивача варіанти автомобілів для придбання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших акті цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно д умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова ві зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процес вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У подальшому позивач також помилково грунтуючись на застосуванні норм Цивільного кодексу Україні щодо придбання товару, висуває вимоги про повернення грошових коштів переданих у рахунок придбання товар на умовах передоплати.

Але при цьому не бере до уваги, істотні умови Договору, що є причиною виникнення спірних правовідносин, у якому жодним чином не зазначається, що предметом, наслідком виконання, чи однією транзитних стадій є продаж автомобілю від відповідача позивачеві. Також позивачем не наводиться обгрунтованих доказами фактів передачі грошових коштів за придбаний ним автомобіль на адресу відповідача, наданий з боку відповідача, акт передачі грошових коштів - є лише наслідком надання послуг за Договором, та наданий на адресу позивача від третьої особи, що була власником придбаного ним автомобілю.

Таким чином, вимоги позивача у цій частині не можуть бути задоволені через заявлення позовних вимог до неналежної особи; у разі бажання позивача повернути грошові кошти, та через відсутність підстав для повернення грошових коштів, що були передані на користь відповідача - через відсутність для цього обгрунтованих підстав.

Також дії позивача свідчать про намагання покласти відповідальність за ускладнення доставки транспортного засобу на відповідача, та стягнути з нього вартість придбаного позивачем транспортного засобу що, у поєднанні з можливої реалізацією, у країни придбання, або доставленням придбаного транспортного засобу позивачем, разом з позовними вимогами пред`явленими до відповідача, створить подвійну оплату належного позивачу майна, та надасть йому неправомірну вигоду.

Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Якщо за правилами, встановленими ч. З ст. 213 ЦК України, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1, 4 ст. 213 ЦК України).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має праве вимагати від неї (ч. З ст. 510 ЦК України).

Сторони укладаючи договір дійсно бажали настання тих реальних правових наслідків, що мали стати результатом виконання договору. Сторони укладаючи договір, здійснили всі необхідні дії для настання таких наслідків, а саме - позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти, а відповідач, негайно надав та, впродовж наступного часу, продовжував надавати на розгляд позивача варіанти автомобілів для придбання.

Отже, одностороння відмова позивача від виконання Договору підтверджена позовною заявою та направлена ним заява про відмові від виконання договору про надання послуг з підбору та доставки автомобілю від 14 лютого 2022 року, - є документами які беззаперечно демонструють волевиявлення позивача щодо подальшого виконання договору, тобто його односторонню відмову від подальшого виконання Договору.

Згідно ч. 1 статті 570 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Пунктом 5.2. Договору, що був укладений між сторонами, чітко визначена правова природа грошових коштів переданих позивачем, у розмірі 400 доларів США, як саме завдатку, а не авансу.

Відповідно ч. 1 статті 571 ЦК України , якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. У даному випадку одностороння відмова позивача від договору, є такою, що можна вважати порушенням Договору. До того ж вини відповідача, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 571 Цивільного кодексу України, не вбачається через готовність подальшого виконання Договору, що засвідчене перепискою з позивачем, та декларувалося відповідачем у переписці у створеному чаті у додатку VіЬег, наявність якого підтверджується позивачем.

Але у разі бажання позивача розірвати чинний Договір він буде позбавлений права на отримання цих грошових коштів відповідно до викладених правових норм. Позивачем неодноразово здійснено посилання, на нібито мавше місце прострочення виконання зобов`язань з боку відповідача.

На це слід відповісти наступним, відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є правочином. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Правочин може зчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо : рони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Якщо за правилами, встановленими ч. З ст. 2 і З ЦК України, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться -а правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового бороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1, 4 ст. 213 ЦК України). Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України (ч. 1 ст. 637 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. З ст. 510 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до статті 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Виходячи із вищезазначених правових норм, договір укладений між позивачем та відповідачем є таким що на момент укладення відповідав їх цілям та мотивам, не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Сторони укладаючи договір дійсно бажали настання тих реальних правових наслідків, що мали стати результатом виконання договору. Сторони укладаючи договір, здійснили всі необхідні дії для настання таких наслідків, а саме - позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти, а відповідач, негайно надав варіанти автомобілів для придбання, з яких позивач обрав автомобіль, що був придбаний на його користь, транспортований до порту м. Чорноморськ, вивантажений там та підготований до митного оформлення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших акті і цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно де умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимоги - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній форм досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна стороні (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процес вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Укладаючи оспорюваний Договір сторони мали на меті досягнення фактичних обставин - з бою позивача отримання на території України автомобілю, належним чином очищеного від мита та зареєстрованого у Сервісному центрі МВС України, а з боку Відповідача - отримання оплати надаваємих послуг з підбору перевезення, оформлення (зокрема й митного), реєстрацію автомобілю.

Впродовж дії Договору сторони робили дії направлені на його виконання в натурі, про що свідчить дам зазначені, у відповідності до п. 4.4. Договору у створеному чаті у месенджері VіЬег, та проведення оплати послу та самого автомобілю з їх боків.

На хід виконання Договору у першу чергу вплинули події що почалися після 24 лютого 2022 року, тобто початок повномасштабних бойових дій між Україною та російською федерацією, та введення воєнного стан; Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні». Внаслідок чого були закриті для суден торгівельного мореплавства морський порти Одеської області зокрема ДП «Морський торгівельний порт «Чорноморськ». Через що, морське судно на борту якого знаходився придбаний позивачем автомобіль, було розвернуте у морі та направлено судно володільцем до Республіки Коре до завантажені на нього автомобілі були вивантажені до вантажного порту де і зберігаються по цей час.

Частиною 1 статті 906 ЦК України, передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у ра: наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив догові про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо н доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлене договором або законом.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, їх аналіз свідчить, що відповідач несе перед позивачем відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору у разі наявності його вини. Відповідач звільняється від відповідальності за невиконання умов Договору, якщо таке невиконання сталося у результаті подій, які відповідач не міг передбачити.

Виходячи з вищезазначеного, відповідно до умов Договору та положень чинного законодавства відповідач звільняється від відповідальності, за свої дії/або бездіяльність, якщо таке порушення викликане форс-мажорними обставинами а саме: повінь, землетрус, цунамі, епідемії й інші стихійні явища природи, пожежі, вибухи, виходи з ладу чи ушкодження транспортних засобів, страйк, саботаж, локаут і інші непередбачені ситуації, що безпосередньо вплинули на виконання умов цього договору, оголошена чи неоголошена війна, революція, масові безладдя, законні чи незаконні дії органів державної влади - п. 8.1. укладеного Договору.

Неможливість передати позивачеві придбаний ним автомобіль, що був доставлений до України перед початком військових дій, пов`язана з ланкою подій, що є взаємопов`язаними та почалися з 24 лютого 2022 року: військовою агресією російської федерації проти України, коли Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, що безумовно - підпадає під дію п. 8.1. укладеного сторонами Договору.

Частиною 2 статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовими ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в робо транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодинними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув грунту, інші стихійні лиха тощо.

28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України видала документ № 2024/02.0-7.1, що адресований всім, кого це стосується», яким засвідчила як форс-мажорну обставину військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указ Президента України № 64/2022. Цим документом Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного завершення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивним обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізосіб за договором, окремим податковим та/чи інших зобов`язанням/обов`язком, виконання яких (якого) настало згідно з умовами договору, контракту, угоді, законодавчих чи інших нормативних актів і, відповідно, виконання яких (якого) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Цим же спростовуються доводи позивача про застосування положень ст. 612 Цивільного кодексу Україні спірних правовідносин - через відсутність у діях сторін за договором - прострочення виконання зобов`язані глушення прав іншої сторони договору позивачем не надано ніяких підтверджень неякісного надання послуг, відмови від їх надання з боку відповідача. З наданих позивачем письмових доказах відсутні обставини, з якими діюче законодавство пов`язує право споживача на відшкодування моральної шкоди, тому вважати обґрунтованими висновки щодо задоволення позовних вимог в цій частині немає підстав.

Не була, також, передбачена можливість відшкодування моральної шкоди і укладеним договором, спір щодо правовідносин, за яким, став підставою для подання позову. Таким чином, позивачем подано документи, які не оспорюються сторонами спірних правовідносин та визнаються відповідачем, та на їх підставі побудувавши хибні припущення на свою користь, не підтверджуючи їх жодними фактичними доказами, які свідчать про настання всіх тих обставин у ході виконання договору, на які посилається позивач.

Відповідно до вимог чинного законодавства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, позивач жодним чином, не загадує внаслідок чого між вчиненням ним відправки претензії № 2 від 07 червня 2023 року, та нібито, з його думки, порушенням його прав, пройшло майже 2 роки. Також позивач не зазначає жодним чином, що вже звертався до суду загальної юрисдикції з аналогічним за змістом позовом, з вимогами про захист прав споживачів та просить розірвати Договір про надання послуг з підбору та доставки автомобіля від 14 лютого 2022 року № 660Д 140222, укладений між ТОВ «ПЛК ГРУП» та ОСОБА_1 .

Справа за цим позовом, була розглянута Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області, номер 373/1302/22, та по справі було винесено рішення по суті, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача. На це рішення суду було подано апеляційну скаргу позивачем, доводи якої було відхилено Київським апеляційним судом, та залишено рішення суду 1-ї інстанції без змін.

Отже, суд не може погодитися з позицією позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Згідно частини 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Твердження позивача відносно протиправності відповідача стосовно позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ТОВ «ПЛК ГРУП» про розірвання договору та стягнення грошових коштів і судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 14, 202-205, 207, 213, 509-510, 525-526, 546-547, 570-571, 629, 631,637-639, 901, 903 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛК ГРУП» про розірвання договору та стягнення грошових коштів і судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -