24.01.2024 Єдиний унікальний номер 205/8435/23
Справа №205/8435/23
РІШЕННЯ

іменем України

24 січня 2024 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Зибалової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/8435/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення-

В С Т А Н О В И В :

15.08.2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Позов обґрунтовано тим, що з 30.09.1994 року по 17.02.2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Після одруження з відповідачем, за згодою всіх повнолітніх співвласників житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вселився до квартири та став постійно проживати в ній. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2021 році позивач продав частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності, та передав гроші дружині. Після цього 22.02.2001 року позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері відповідача 2/3 частини зазначеної квартири належать останній. Після розірвання шлюбу між сторонами позивач продовжував мешкати у спірній квартирі, оскільки не має у власності іншого житла. 30.04.2023 року позивач перебував за межами квартири, а відповідач викликала поліцію, співробітники якої відібрали в позивача ключі від квартири та передали ОСОБА_2 . Після цього, відповідач не пускає позивача в житлове приміщення, не віддає належні йому речі. У зв`язку з зазначеним позивач вимушений тимчасово проживати у своїх родичів та знайомих. 10.05.2023 року ОСОБА_2 зняла ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити спір мирним шляхом сторонам не вдалося, тому позивач звертався до районного відділення поліції з заявою про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Однак, отримав відповідь про можливість звернення з позовом до суду.

На підставі викладеного просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до квартири, а також зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів від квартири.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

04.09.2023 року від представника ОСОБА_2 адвоката Мельника В.С. надійшов відзив на позов, у якому заперечував проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2001 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 (у 2016 році адреса змінена розпорядженням міського голови № 27-р на АДРЕСА_4 ) належала на праві спільної власності відповідачу, її рідному брату ОСОБА_4 та її матері ОСОБА_5 . Після смерті брата та матері квартира належить відповідачу. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2 з 17.07.1989 року та її син ОСОБА_3 , який зареєстрований з 20.10.2017 року. Відповідач не заперечує, що після одруження в 1994 році позивач став проживати разом з нею у спірній квартирі. У 2001 році родина позивача обміняла з доплатою свою 4-кімнатну квартиру на 2-кімнатну в цьому ж будинку за адресою: АДРЕСА_5 . Після здійснення цього обміну між шістьма братами та сестрами позивача було розділено доплату. Зі слів позивача йому дісталося 500 доларів США, з яких він 200 віддав своїй матері для погашення заборгованості за комунальні послуги, що виникли під час проживання в 4-кімнатній квартирі, а за 300 доларів США придбав собі музичний центр « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який досі стоїть у квартирі відповідача. У той же час у 2001 році позивача було знято з реєстрації в 4-кімнатній квартирі, а в нову 2-кімнатну квартиру його родичі не захотіли реєструвати. Відповідач разом з іншими співвласниками надали згоду на реєстрацію його у власній квартирі. З 2013 року в сторін погіршилися сімейні стосунки через те, що чоловік став зловживати алкогольними напоями, систематично в присутності дитини ображати відповідача з використанням лайливих слів, обмежувати її в спілкуванні з родичами та друзями. Рішенням суду від 17.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Шлюбні стосунки, ведення спільного господарства та бюджету сторонами було остаточно припинено. Після того, як позивач вилікувався від алкогольної залежності, відповідач дозволила колишньому чоловіку мешкати в окремій кімнаті квартири за умови, що він буде сплачувати частину комунальних послуг. Зазначену умову позивач не виконав, а згодом перестав надавати навіть кошти на утримання дитини. У зв`язку з чим відповідач звернулася з заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів, за результатами розгляду якого з позивача стягнуто аліменти. На даний час заборгованість з аліментів становить 18 767,72 грн. З 2021 року ОСОБА_1 знову почав надмірно вживати алкогольні напої, через що втратив роботу. З початку весни 2022 року позивач майже кожного дня приходив до квартири в стані алкогольного сп`яніння, брудний, весь час влаштовував сварки. У 2022 році за заявою відповідача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом ухилення позивача від сплати аліментів на утримання дитини. У зв`язку з цим між сторонами почалися сварки. Відповідач постійно боялася, що позивач буде продавати її цінні речі для придбання алкогольних напоїв, оскільки постійного заробітку не мав. ОСОБА_2 просила з`їхати позивача з її квартири, але ОСОБА_1 відмовлявся та влаштовував сварки. Факт проживання позивача в квартирі відповідача перешкоджає останній розпоряджатися та володіти майном. 25.04.2023 року за заявою власника квартири позивача знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого на прохання відповідача ОСОБА_1 почав проживати у братів, сестер або у знайомих. Кімната, у якій до цього мешкав позивач захаращена сміттям. пустими пляшками, брудними речам та непотребом, у кімнаті довгий час не прибиралося, був антисанітарний стан. У кінці травня 2023 року відповідач прибрала кімнату, яку раніше займав позивач, бо планує зробити в ній ремонт та поселити туди сина, оскільки останній потребує особистого простору (оскільки через проживання позивача мешкав у прохідній кімнаті) та поліпшення умов проживання. На даний час відповідач планує створити нову сім`ю з іншим чоловіком, а перебування в її житлі чужої для неї людини колишнього чоловіка перешкоджає цьому. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 позов підтримала, просили задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

У судовому засіданні встановлено, що 30.09.1994 року сторони уклали шлюб (а.с.46).

Сторони визнають, що після реєстрації шлюбу позивач вселився до квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де мешкав разом з дружиною та її родиною.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2001 року (а.с.39) квартира АДРЕСА_6 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 07.09.2021 року ОСОБА_1 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.02.2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Розпорядженням міського голови № 27-р від 25.01.2016 року багатоквартирному за адресою: ж/м Парус, 1ГД, присвоєно адресу: АДРЕСА_4 (а.с.40).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Як встановлено в судовому засіданні, після розірвання шлюбу між сторонами було остаточно припинено шлюбні відносини, ведення спільного господарства, між сторонами досягнуто згоди, що позивач залишиться проживати в квартирі за умови часткової оплати комунальних послуг.

У судовому засіданні сторонами визнано, що позивач не сплачував комунальні послуги, проживаючи в спірній квартирі.

12.07.2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 (а.с.49). За судовим наказом відкрито виконавче провадження, під час провадження якого позивач аліменти не сплачував, має заборгованість по аліментам.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.10.2021 року ОСОБА_2 отримала у власність 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_5 (а.с.41-42).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.04.2023 року ОСОБА_2 отримала у власність 1/3 частину вказаної вище квартири після смерті брата ОСОБА_4 (а.с.43-44).

Таким чином, станом на 22.04.2023 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить повністю ОСОБА_2 .

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади 25.04.2023 року ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

З пояснень свідків та відповідача встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час зловживає алкогольними напоями, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння вчиняє сварки з ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки.

30.04.2023 року, коли позивач знаходився поза межами квартири, відповідач викликала поліцію, співробітники якої відібрали ключі від квартири в позивача та віддали власнику квартири. З цього часу позивач проживає у родичів та знайомих.

Відповідно до довідки № 2660 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.05.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 (а.с.45).

Свідок ОСОБА_3 , який є сином сторін та проживає у спірній квартирі, пояснив, що не бажає, щоб батько проживав з ними, бо після того, як останній з`їхав, життя стало спокійнішим.

Відповідно до акту обстеження житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , сусідами з квартири АДРЕСА_7 вказаного будинку в присутності голови правління ОСББ «Парус 1ВГД» 18.05.2023 року проведено огляд кімнати, у якій мешкав ОСОБА_1 . У акті зазначено, що кімната захаращена сміттям (пляшками), брудними речами, усіляким непотребом, у кімнаті довго не прибиралися, доведена до антисанітарних умов. Зазначене підтверджується фотографіями кімнати (а.с.54-57)

У судовому засіданні свідки зазначили, що брудно не у всій квартирі, а лише в кімнаті, у якій мешкав позивач, також у квартирі був неприємний запах.

На даний час кімната прибрана та звільнена від речей позивача, які знаходяться в тамбурі.

Позивач просить усунути йому перешкоди в користування квартирою шляхом вселення, а також зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі йому ключів від квартири. Відповідач заперечує проти вселення колишнього чоловіка до квартири, оскільки його проживання порушує її право як власника розпоряджатися квартирою, створює неможливі умови проживання для неї та її сина та перешкоджає її особистому життю, а саме відповідач бажає створити сім`ю з іншим чоловіком та проживати з ним у своїй квартирі.

Отже, між сторонами виник спір, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що спірне житлове приміщення перебуває в приватній власності, то при вирішенні даного спору суд керується нормами кодексу Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини та нормами Житлового кодексу України в частині регулювання приватного житлового фонду.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За змістом ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У спірних правовідносинах права ОСОБА_2 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

ОСОБА_2 є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їй на праві власності майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, статтею 156 ЖК України встановлено, що колишній член сім`ї власника житла не позбавлений права користування займаним приміщенням. При цьому, зобов`язаний дбайливо ставитися до займаного приміщення та брати участь в утриманні житла.

Як встановлено судом, позивач є колишнім чоловіком власника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , тобто є колишнім членом сім`ї власника, тому припинення сімейних стосунків між сторонами не позбавило його права користування займаним житлом. Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами та припинення ведення спільного бюджету, сторони домовилися про проживання позивача в квартирі за умови оплати частини комунальних послуг. Позивач не заперечував проти тверджень відповідача щодо не виконання такої умови, оскільки за частину комунальних послуг не сплачував. При цьому, позивач зловживав алкогольними напоями, занедбав, захаращив кімнату, у якій мешкав, у квартирі був неприємний запах.

Таким чином, позивач порушував права інших мешканців квартири на користування житлом.

Житлові права охоронюються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між власником квартири, який є також її мешканцем, та користувачем цієї квартири.

Отже, право позивача на користування житловим приміщенням повинно розглядатися з урахуванням права відповідача як власника спірного житла на фактичне користування та розпорядження своїм майном та в контексті приписів статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом, проживання позивача у квартирі разом з відповідачем суперечить інтересам колишньої дружини, яка бажає створити сім`ю з іншим чоловіком та проживати у належній їй на праві власності квартирі, оскільки проживання колишнього чоловіка унеможливлює її особисте та сімейне життя. Окрім того, між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, що виключають можливість їх мирного і спокійного проживання на одній житловій площі з користуванням спільними приміщеннями, систематично створюються конфліктні ситуації, що негативно впливає на сторін та їх сина, чим порушуються правила співжиття.

На підставі викладеного, оцінюючи вселення позивача на предмет пропорційності з урахуванням балансу інтересів сторін, прав відповідача - власника житла, гарантованих як національним законодавством України, так і статтею 1 Протоколі 1 до Конвенції, а також прав відповідача як користувача житла, суд доходить висновку, що в даному випадку за обставин цієї справи користування ОСОБА_1 спірним житлом не відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушить права ОСОБА_2 як особи, яка теж має право на житло, повагу до свого житла та невтручання в приватне й особисте життя, а також її права як власника квартири.

Враховуючи викладене в сукупності суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод позивачеві в користуванні квартирою шляхом вселення його до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, правові підстави для зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі ключів від квартири відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_8 шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_8 та зобов`язанні не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів від квартири АДРЕСА_8 -відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко