КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 61 115 грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані із проведенням експертизи, у розмірі 4800 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 05.07.2023 у будинку АДРЕСА_1 відбулося залиття квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , з квартири АДРЕСА_3 , в якій проживає відповідачка.

05.07.2023 ОСОБА_2 направив заявку до комплексної диспетчерської служби КП "Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" про залиття його квартири.

При цьому, згідно з Актом від 21.07.2023, складеного ЖЕД -410 у складі комісії: майстер технічної дільниці № 4 - ОСОБА_3 , майстер технічної дільниці № 5 - ОСОБА_4 , слюсар-сантехнік - ОСОБА_5 , причиною залиття квартири АДРЕСА_2 є недбале відношення до санітарно технічного обладнання кв. АДРЕСА_4 .

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що згідно з висновком від 08.08.2023, складеним оцінювачем ФОП "Закір'ярова ОСОБА_6 ", за результатами проведення незалежного оцінки майна розмір матеріального збитку, завданого власнику квартири АДРЕСА_5 , з врахуванням фізичного зносу, становить 61115 грн. (з урахуванням ПДВ), позивач, з урахуванням вартості проведеної експертизи, просить стягнути ці кошти з відповідачки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.05.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, - 61115,00 грн., витрати на проведення оцінки заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 4800,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 195-203).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального права, неправильне застосування норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляціної скарги зазначає, що наявний у матеріалах справи Акт про залиття, на підставі якого суд встановив обставину залиття квартири позивача, не відповідає вимогам, викладених у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.08.2005, та роз'ясненням, наданих Міністерством з питань житлово-комунального господарства України у Листі від 29.12.2009 за № 12/20-11-1975, зокрема: в Акті відсутні однозначні висновки щодо вини особи, що вчинила залиття, Акт складений за відсутності власника чи представника винної сторони, останній не підписаний ані позивачем, ані відповідачкою.

Також, Акт не містить інформації про те, що відповідачка запрошувалася для огляду квартири позивача з метою встановлення факту залиття, що Акт був вручений відповідачці і що остання ознайомлена з ним чи відмовилася від його підписання; Акт не містить прізвище, ім`я та по-батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталася залиття; форма власності; характер ушкоджень, а також відсутні та не встановлені чітко описані обсяги/площі пошкодженого майна, необхідного для ремонту приміщень квартири внаслідок залиття.

При цьому, зазначає, що наданий позивачем Звіт про оцінку матеріального збитку (шкоди), яким встановлено вартість матеріальних збитків, є неналежним та недопустимим доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки оцінювач не був попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Окрім того, вказує, що Звіт не встановлює причини залиття квартири АДРЕСА_5 .

04.09.2024 до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотань про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляла, та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачеві майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2003 року (а.с.10).

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , 20 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_7 (особа померла) (а.с.37, 153-154)

З матеріалів спадкової справи №62, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_7 вбачається, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.127-зворот), єдиним спадкоємцем, який у визначені законом строки звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, є донька спадкодавця - відповідач у справі ОСОБА_1 (а.с. 127, 128-зворот - 139-140)

Також, за матеріалами спадкової справи, свідоцтво про право на спадщину за законом щодо квартири за адресою: АДРЕСА_7 на ім`я ОСОБА_1 ще не видано.

Право власності припиняється, серед іншого, у разі смерті власника (п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України).

Згідно положень ч.1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, за виключенням права на розпорядження нею.

Комісією у складі працівників дільниці №4 ЖЕД №410 21.07.2023 було складено акт про те, що 05.07.2023, о 12 годині 40 хвилин від мешканців квартири АДРЕСА_5 надійшла заявка про залиття з квартири АДРЕСА_3 . На момент прибуття, слюсарем сантехніком було перекрито стояк холодного водопостачання. При обстеженні квартири АДРЕСА_3 виявлено, що в сан. вузлі лопнуло латунне коліно перед запірною арматурою холодного водопостачання. Після проведення ремонтних робіт власниками квартири водопостачання було віднослено. Заявок на ремонт сантехнічного обладнання з квартири АДРЕСА_8 » не надходило. Зі слів мешканців квартири АДРЕСА_2 це не перше залиття. Причини залиття: недбале відношення до санітарно технічного обладнання кв. АДРЕСА_4 . При комісійному обстеженні квартири АДРЕСА_2 виявлено: коридор - стеля - водоемульсійне пофарбування, відшарування, жовті плями, стіни - шпалери імпортні, відшарування; велика кімната - стеля - водоемульсійне пофарбування, жовті плями, стіни - шпалери імпортні, відшарування, жовті вологі плями, під шпалерами чорні плями; мала кімната - підлога - паркет, вздуття, стіни - шпалери імпортні, жовті вологі плями, відшарування, на балці перекриття тріщини, стеля - водоемульсійне пофарбування, жовті плями; кухня - шпалери імпортні, відшарування, на балці перекриття жовті вологі плями. Зі слів власника квартири ремонт виконувався у вересні 2006 року. (а.с.9)

Згідно Звіту про оцінку матеріального збитку (шкоди), завданого квартирі АДРЕСА_5 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 08.08.2023, дата оцінки - 02.08.2023, розмір матеріального збитку становить 61 115,00 грн.(з урахуванням ПДВ). (а.с. 13-36)

Згідно наявної в матеріалах справи квитанції, за проведення оцінки позивачем сплачено 4 800,00 грн. (а.с. 12)

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Відповідальність є наслідком вини та означає законне зобов`язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов`язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов`язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов`язання).

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто у контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що подання доказів та доведення перед судом їх переконливості - є обов`язком сторін. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Крім того, як зауважує Європейський суд з прав людини, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88).

Також, слід зазначити, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, а якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована - вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

При цьому, обов`язок доказування розподіляється згідно із перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини в заподіянні шкоди.

Обгрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, відповідачка посилалася, серед іншого, на те, що Акт від 21.07.2023, складений по факту залиття квартири АДРЕСА_2 , не може слугувати належним доказом його вини у настанні залиття, адже, у порушення вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій та роз'яснень, наданих Міністерством з питань житлово-комунального господарства України у Листі від 29.12.2009 за № 12/20-11-1975, в Акті відсутні однозначні висновки щодо вини особи, що вчинила залиття, Акт складений за відсутності власника чи представника винної сторони, останній не підписаний ані позивачем, ані відповідачкою; Акт не містить інформації про те, що відповідачка запрошувалася для огляду квартири позивача з метою встановлення факту залиття, Акт не містить прізвище, ім`я та по-батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталася залиття; характер ушкоджень, а також відсутні та не встановлені чітко описані обсяги/площі пошкодженого майна, необхідного для ремонту приміщень квартири внаслідок залиття.

Крім того, вказувала, що наданий позивачем Звіт про оцінку матеріального збитку (шкоди), яким встановлено вартість матеріальних збитків, є неналежним та недопустимим доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки оцінювач не був попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, вказані посилання відповідачки як щодо відсутності її вини у заподіянні шкоди, так й щодо неналежності Звіту про оцінку матеріального збитку, колегія суддів відхиляє, адже в процесі розгляду справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, відповідачкою не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що шкода завдана не з її вини, а також не заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи для визначення розміру шкоди, з яким відповідач не погоджується.

Натомість з наданого позивачем Акту вбачається, що в ньому вказано причини залиття квартири, місце де трапилося залиття, подія, що трапилася, та наслідки залиття. Недотримання форми акта не спростовує факту залиття житлового приміщення.

Крім того, вказані в акті обставини відповідачем не спростовані, а сам акт не оскаржувався.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 727/2372/18.

Посилання апелянта на те, що акти були складені без участі відповідачки та без підпису сторін, не спростовують її вину у залитті квартири та не можуть бути підставою для звільнення відповідачки від відповідальності.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, посилання відповідачки на те, що залиття могло статися через різку зміну тиску води в трубах холодного водопостачання є припущеннями, не підтвердженими жодними доказами.

Доводи апелянта про те, що особа, яка склала звіт про оцінку розміру матеріального збитку, не є експертом та не обізнана про кримінальну відповідальність, не заслуговують на увагу, оскільки цей звіт не є висновком експертизи, а є письмовим доказом та відповідно оцінювався судом, при цьому особа, яка його склала має необхідні сертифікати, посвідчення та свідоцтва, копії яких долучені до звіту.

Інші доводи апеляційної скарги про недоведеність факту залиття скаржником належної позивачу квартири фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обгрунтування, переоцінки доказів та особистого тлумачення норм процесуального та матеріального права.

За вказаних обставин, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачку цивільної відповідальності за завдану шкоду внаслідок залиття квартири та правомірно стягнув на користь позивача майнову шкоду у розмірі 61115,00 грн. та судові витрати на проведення оцінки заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 4800,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова