ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа 947/8478/21

провадження № 61-8570св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміна Марія Ігорівна, державний реєстратор виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко Вікторія Вікторівна, державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимир Олександрович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_9 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року у складі судді Салтан Л. В., додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року у складі судді Салтан Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М. І., державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В., державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В. О., треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішення, припинення права власності.

Позов мотивований тим, що 01 квітня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого, ОСОБА_1 стала власником житлового будинку житловою площею 108,0 кв. м, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Починаючи з 2005 року та по 2020 роки, ОСОБА_1 та її сім`я постійно проживали у вказаному будинку, обладнали його, проводили ремонтні роботи. Тобто, проживали у прийнятому в експлуатацію житловому будинку.

18 червня 2015 року Апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення у справі № 1512/3763/2012, яким визнано за громадянами ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 за кожним, з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно.

Тобто, відповідним судовим рішенням, фактично було позбавлено ОСОБА_1 її права власності на вказаний житловий будинок, та визнано право власності за іншими особами на неіснуюче майно, однак за тією ж самою адресою.

Водночас, договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 стала власником житлового будинку недійсним не визнавався, та не скасовувався.

Відтак, рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52771034 від 22 червня 2020 року державним реєстраторами Хоміною М. І., індексний номер: 50538301 від 28 грудня 2019 року, державним реєстратором Шведенко В. В., індексний номер: 50172424 від 12 грудня 2019 року, державним реєстратором Мельничуком В. О. внесено відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на 1/4 частини незавершеного будівництвом житлового будинку за кожним.

Таким чином, судове рішення по справі № 1512/3763/2012 стало підставою для виключення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, та внесення до реєстру нових відомостей, про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/4 незавершеного будівництвом об`єкта за кожним. ОСОБА_1 вважала, що вказані рішення державних реєстраторів, на підставі яких у реєстрі речових прав на нерухоме майно з`явилась інформація про зареєстроване право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є протиправними, у зв`язку із чим підлягають скасуванню.

Позивач просила:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52771034 від 22 червня 2020 року;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50538301 від 28 грудня 2019 року;

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50172424 від 12 грудня 2019 року,

припинити право власності ОСОБА_9 на 1/4 частину незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частину незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року залишені без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині:

визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50538301 від 28 грудня 2019 року;

припинення права власності ОСОБА_9 на 1/4 незавершене будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинення права власності ОСОБА_4 на незавершене будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А», загальною площею 491,8 кв. м, житловою площею 108,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині постановлено розгляд справи продовжити в загальному порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року змінено процесуальний статус третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та залучено їх у якості співвідповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М. І., державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В., державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В. О., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , про визнання протиправними та скасування рішення, припинення права власності відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі № 1512/3763/2012 встановлено, що після смерті ОСОБА_8 незавершений будівництвом (готовністю 96 %) житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га успадкував ОСОБА_7 , в свою чергу після смерті ОСОБА_7 вказане майно в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Спадкоємцями спадщина прийнята, відтак, з часу відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виникло право володіння й користування спадковим майном;

рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року, у справі № 520/11429/17 було скасовано запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, виселено ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку від належних їй майна та речей;

у цій справі позивач має довести не лише факт порушення суб`єктом владних повноважень вимог законодавства в сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, але й те, що внаслідок цього були порушені права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , а саме: яким чином державними реєстраторами порушені права позивача - незаконного володільця, від якого нерухоме майно було витребувано рішенням суду, а право на це майно визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , тобто за особами, за якими державні реєстратори зареєстрували речові права;

враховуючи обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі № 1512/3763/2012 та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 у справі № 520/11429/17, а також те, що позов про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень поданий ОСОБА_1 , якій право на земельну ділянку та розташований на ній будинок не належить, суди вважали, що діями державних реєстраторів та державною реєстрацією прав на незавершений будівництвом житловий будинок за спадкоємцями ОСОБА_7 не було та не могло були порушено право ОСОБА_1 на зазначене майно, оскільки ОСОБА_1 не набула такого права і володіла майном незаконно, в зв`язку з чим позов ОСОБА_1 не підлягав задоволенню.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, заяву представника третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у справі. Доповнено другим абзацом резолютивну частину рішення суду: «Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_4 понесені ними судові витрати зі сплати професійної правничої допомоги у загальному розмірі 25 000,00 грн».

Судові рішення мотивовані тим, що:

01 квітня 2021 представник третьої особи ОСОБА_9 адвокат Свида К. В. подала до суду пояснення третіх осіб у справі № 947/8478/21, в яких проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала та зазначила про те, що судові витрати ОСОБА_4 складатимуться з витрат на професійну правничу допомогу у справі у розмірі 25 000,00 грн за ведення справи в суді першої інстанції;

рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;

14 липня 2022 року до суду надійшла заява від представника третіх осіб про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 509/4145/21, яким він просить стягнути витрати на правову допомогу;

договором про надання правової (правничої) допомоги від 19 березня 2019 року, який укладений між ОСОБА_9 та Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» (далі АО «Паверлекс») встановлено, що за підготовку документів, складання та подання заяв по суті, зокрема, пояснень щодо позову або відзиву, заяв з процесуальних питань тощо, та ведення справи в суді першої інстанції клієнт сплачує компанії гонорар у фіксованому розмірі 25 000,00 грн протягом 15 днів з дати ухвалення судового рішення судом першої інстанції. Тому ОСОБА_9 має сплатити АО «Паверлекс» за надання правової допомоги 25 000,00 грн протягом 15 днів з дати ухвалення судового рішення;

з урахуванням викладеного, суд стягнув з позивача на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , понесені ними судові витрати зі сплати професійної правничої допомоги у загальному розмірі 25 000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неналежності доказів, то колегія суддів зазначила, що на підтвердження надання правової допомоги та здійснення процесуальних дій, адвокатом Свида К. В. надано звіт про обсяг наданих послуг, а також договір про надання правової допомоги, який підтверджує наявність договірних зобов`язань між сторонами та умови надання послуг, а також їх оплату.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності доказів оплати витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначила, що з урахуванням норм ЦПК України до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 , в якій просили рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

суди залишили поза увагою, що у справі № 1512/3763/2012 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майно витребувано не було, право власності останніх на частки будинку ОСОБА_1 не визнавалось. Після ухвалення цього рішення з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування внесеного за заявою набувача запису в Державному реєстрі про державну реєстрацію речового права, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 до суду не звертались. Проте, державними реєстраторами право власності ОСОБА_1 з реєстру було виключено повністю та зареєстроване право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вважає, що фактично, позбавлення ОСОБА_1 права власності на 2/4 частки спірного будинку відбулось незаконно, оскільки за змістом статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у поєднанні з усталенню практикою Великої Палати Верховного Суду, саме рішення про витребування майна є підставою для скасування запису про державну реєстрацію за добросовісним набувачем, та внесення запису про право власності іншого власника. Тому суди зробили помилкові висновки щодо відсутності у ОСОБА_1 порушеного права, оскільки з її володіння, як добросовісної набувача, вибули 2/4 частки житлового будинку шляхом вилучення відомостей про її право з державного реєстру речових прав, та внесено до нього відповідні дані щодо прав власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказаний будинок по 1/4 частки за кожним, без наявності відповідного судового рішення;

зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в контексті можливості або неможливості вчинення реєстраційних дій за відсутності судового рішення про визнання права власності або витребування майна, а також наявності або відсутності порушеного права добросовісного набувача майна, у випадку вибуття з його власності майна за відсутності при цьому судового рішення, яке набрало законної сили про витребування з його володіння майна на користь інших осіб, або визнання за ними саме права власності;

суди застосували положення статей 330, 380 ЦК України, які взагалі не мають відношення до спірних правовідносин.

Щодо ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, позивач вказує, що воно ухвалено без урахування правових висновків Верховного Суду, а саме:

суди не врахували, що заявником не було надано суду доказів сплати ОСОБА_9 АО «Паверлекс» коштів на протязі 15 днів з дня ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення;

суди не врахували фактичного обсягу, наданих АО «Паверлекс» робіт та стану документального підтвердження їх надання, не звернули уваги на відсутність в наданих представником ОСОБА_9 документах детального опису вартості по кожному документу та кожній дії, залишили поза увагою постанову Верховного Суд від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/17, в якій зазначено, що «інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу»;

суди залишили поза увагою, що ОСОБА_1 зазначалось про те, що розмір витрат є завищеним, непропорційним та не підтверджений жодними доказами, Вказує, що відсутність детального опису вартості конкретної дії позбавляє можливості ОСОБА_1 висловлювати заперечення щодо розміру витрат.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_4 , ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу за підписом представника Свида К. В. , в якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_4 витрати на правову допомогу.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області у справі №1512/3763/2012 було встановлено, що незавершений будівництвом (готовністю 96 %) житловий будинок та земельна ділянка належить спадкоємцям ОСОБА_7 - ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках і лише вони мали право на оформлення права власності на це майно, яке увійшло до складу спадщини. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2004 року, на підставі якого спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_7 , скасовано, тобто всі особи - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 володіли ним незаконно. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі № 520/11429/17, яке набрало законної сили 01 жовтня 2019 року, було скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами. Також цим рішенням у справі № 520/11429/17 було встановлено, що ОСОБА_1 не набула та не могла набути право власності на житловий будинок та земельну ділянку, оскільки з моменту відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_1 вказане майно належить спадкоємцям ОСОБА_7 . Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що права та охоронювані законом інтереси незаконного володільця ОСОБА_1 , від якої нерухоме майно було витребувано рішенням суду, не були порушені державною реєстрацією права власності на це майно за його законними власниками. Вказують, що рішення у справі № 1512/3763/2012 є рішенням щодо набуття права власності, яке відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності за спадкоємцями. Зазначають, що у справі № 1512/3763/2012 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 січня 2016 року зазначив, що «не можуть бути взяті до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_4 про те, що апеляційним судом зобов`язано спадкоємців виготовити відповідні документи для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку замість визнання права власності, оскільки це не впливає на правильність вирішення справи, адже судове рішення є підставою для реєстрації права власності». Безпідставними є також доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм статей 330, 380 ЦК України до даних правовідносин, оскільки право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положення статті 380 ЦК України суди не застосовували.

Щодо стягнення з позивача на користь третіх осіб витрат на правову допомогу, вказують, що договори про надання правової (правничої) допомоги з ОСОБА_9 та ОСОБА_4 передбачають фіксований розмір гонорару, який сплачується адвокату за ведення даної справи, то це виключає необхідність зазначення інформації про кількість витраченого часу та вартість окремої послуги (дії).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 947/8478/21, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 947/8478/21. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року та постанов Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року відмовлено.

У вересні 2023 року матеріали цивільної справи № 947/8478/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року справу № 947/8478/21 призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 липня 2023 року про відкриття касаційного провадження зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 523/17358/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/3 5-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 522/14452/15-ц, від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/17, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17, від 01 червня 2022 року у справі № 752/9834/17, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2003 року у справі № 2-4860/2003 за ОСОБА_7 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_8 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га по АДРЕСА_1 та недобудований житловий двоповерховий будинок ( 96 % готовності) по АДРЕСА_1 , що складався з житлового будинку під літ. «А», басейну під літ. «Б», гаража під літ. «Г» №1,2 - огорожа, 1 - мощення. Зобов`язано управління земельних ресурсів Одеської міської ради оформити та видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1442 га по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 . Вказане рішення суду набрало законної сили 06 жовтня 2003 року.

Однак, 03 жовтня 2003 ОСОБА_7 важко захворів та з цього часу по день смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на стаціонарному лікуванні у лікарні швидкої медичної допомоги ТОВ Медичний центр «INTO-SANA».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2004 року у справі № 2-1813/04 (яке було скасоване ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2006 року) за заявою дружини ОСОБА_3 визнано ОСОБА_7 недієздатним; призначено ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_7 . Вказане рішення судом будо допущено до негайного виконання.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 282 від 11 березня 2004 року ОСОБА_3 на підставі вищевказаного рішення від 04 березня 2004 року було призначено опікуном над ОСОБА_7

26 березня 2004 року ОСОБА_14 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2004 року (яке було скасоване ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2006 року) у справі № 2-2321/04 позов ОСОБА_14 був задоволений: визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладений 05 вересня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 ; визнано за ОСОБА_14 право власності на будинок та земельну ділянку; зобов`язано Одеське міське управління земельних ресурсів видати ОСОБА_14 державний акт про право власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2004 у справі № 2-2321/04 було ухвалено в день смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2004 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2006 року (які були скасовані ухвалою Верховного Суду України від 27 вересня 2006 року), у справі за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_14 про визнання правочину дійсним та визнання права власності, позов ОСОБА_15 було задоволено: визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладений 10 вересня 2004 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; визнано за ОСОБА_15 право власності на будинок та земельну ділянку.

21 січня 2005 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_6 укладений договір дарування, згідно із яким ОСОБА_15 подарувала будинок ОСОБА_6

01 квітня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 купила будинок.

01 квітня 2005 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно із яким ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку.

15 липня 2005 року на ім`я ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії № ЯБ №295573.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі № 1512/3763/2012 за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на будинок та земельну ділянку, визнання недійсними договорів та стягнення моральної шкоди, за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_4 до ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання правочинів недійсними та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 про визнання права власності на спадкове майно, про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації прав власності:

визнано за ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1442 га цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_4 по 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1442 га, розташованої по АДРЕСА_1 ;

визнано за ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, №1,2 - огорожа, І - мостіння, розташованого по АДРЕСА_1 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_4 по 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ «А» господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс., № 1,2 - огорожа, І - мостіння, розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі № 1512/3763/2012 встановлено, що ОСОБА_1 не має та не мала жодних прав на будинок та володіє належним ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майном незаконно.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року залишено без змін.

На підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунальною підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. 21 липня 2017 року було зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку земельної ділянки (по 1/4 за кожним), кадастровий номер :27:011:0147, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

22 червня 2020 року право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0147, розташована за адресою АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року, у справі № 520/11429/17 скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 1442 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05 квітня 2005 року, виселено ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку від належних їй майна та речей.

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року було видано виконавчі листи щодо виселення ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , та щодо звільнення з вказаного будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , від належних ОСОБА_1 майна та речей.

Виконавчі листи були подані для примусового виконання до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області.

15 листопада 2019 року під час виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою встановлено, що в ході проведення виконавчих дій 14 листопада 2019 року виселено ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

15 листопада 2019 року під час виконавчого провадження ВГІ № НОМЕР_2 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою встановлено, що в ході проведення виконавчих дій 14 листопада 2019 року, звільнено незавершений будівництвом (готовністю 96 %) житловий будинок з господарськими (надвірними) спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , від належних ОСОБА_1 майна та речей.

10 грудня 2019 року право власності на незавершений будівництвом (готовністю 96 %) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (1/4 частка), 26 грудня 2019 року - за ОСОБА_4 (1/4 частка) та ОСОБА_4 (1/4 частка), 04 червня 2020 року - ОСОБА_3 (1/4 частка).

Таким чином, на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі № 1512/3763/2012 власниками житлового будинку та земельної ділянки (по 1/4 частці кожен) є ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , право власності на належні їм частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі № 520/11429/17, запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок скасовано, виселено ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку від належних їй майна та речей.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (частина першастатті 661 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447сво22) зазначено, що:

«Положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним). […] Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України. […]

Апеляційний суд, […] дійшов обґрунтованого висновку про те, що при розгляді справи № 754/11747/18 судом встановлено, що ОСОБА_6 не мав права на відчуження спірної квартири у зв`язку із порушенням порядку набуття на неї прав, а ОСОБА_2 була залучена до участі у справі, в якій було ухвалено рішення про витребування 7/8 частки спірної квартири у добросовісного набувача - ОСОБА_1. […] Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відповідальність за завдані ОСОБА_1 збитки має нести саме ОСОБА_2, як продавець спірного майна, з урахуванням обставин, встановлених судом при розгляді справи № 754/11747/18, щодо підстави набуття права власності на спірну квартиру, як ОСОБА_6, який на час реєстрації за ним такого права на цю квартиру вже помер, так і ОСОБА_2, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 , як продавець квартири, повинна відшкодувати ОСОБА_1 збитки у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості 7/8 частки квартири - 1 911 240,62 грн».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулась з позовом, зокрема до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів, припинення право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірне майно;

при відмові у задоволенні позову суди врахували обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 1512/3763/2012 та № 520/11429/17, та вважали, що позов про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданий ОСОБА_1 , якій право на земельну ділянку та розташований на ній будинок не належить, тому права ОСОБА_1 на зазначене майно не порушені, що є самостійною підставою для відмови в позові до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

суди не врахували, що положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним). Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України;

поза увагою судів залишилося те, що відсудження у ОСОБА_1 придбаного нею майна, позбавило її можливості панування над річчю в обсязі, що набувався нею на підставі відповідного договору купівлі-продажу, що за будь-яких обставин порушує її права;

суди не врахували, що позовні вимоги, заявлені у цій справі (визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів, припинення право власності на спірне майно) є неналежними, оскільки не забезпечують відновлення порушених прав позивача;

з урахуванням того, що при розгляді справи № 1512/3763/2012 встановлено, що ОСОБА_14 набула право власності на спірне майно на підставі судового рішення про визнання дійсним правочину, укладеного 05 вересня 2003 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_7 (спадкодавцем), що скасовано, ОСОБА_18 набула право власності на майно підставі судового рішення, що скасовано, ОСОБА_18 подарувала будинок ОСОБА_6 , останній продав будинок ОСОБА_1 , ОСОБА_18 продала земельну ділянку ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_14 не мала права на відчуження спірного майна у зв`язку із порушенням порядку набуття на нього прав, а ОСОБА_6 , ОСОБА_19 були відповідачами у справі № 1512/3763/2012, в якій було ухвалено рішення про витребування по 1/4 частці спірного майна у добросовісного набувача - ОСОБА_1 , належним способом захисту порушеного права позивача є вимоги про відшкодування ОСОБА_1 збитків у порядку статті статі 661 ЦК України до ОСОБА_19 , ОСОБА_6 ;

аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про відшкодування збитків у порядку статті статі 661 ЦК України до ОСОБА_19 , ОСОБА_6 (т. 3 а. с. 3-6);

тому у задоволенні заявлених вимог слід було відмовити саме з цих підстав.

За таких обставин суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог, однак помилилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені судові рішення слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Щодо позовних вимог до державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М. І., державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В., державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В. О.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи свідчать, що спір виник між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Тому в задоволенні позовних вимог до державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М. І., державного реєстратора виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Шведенко В. В., державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В. О. слід було відмовити в зв`язку з їх пред`явленням до неналежних відповідачів. Тому оскаржені судові рішення в цій частині слід змінити в мотивувальній частині.

Щодо оскаржених судових рішень про стягнення витрат на правову допомогу

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:

«127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

У справі, що переглядається:

01 квітня 2021 року треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_4 разом у поясненнях по суті навели попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які вони очікують понести у зв`язку з розглядом справи. Вказали, що вони з метою захисту своїх прав та належного представництва інтересів в суді кожен окремо уклали з Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» договори про надання правової (правничої) допомоги, яким передбачений фіксований гонорару у розмірі 25 000,00 грн. Тому попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які очікують понести ОСОБА_9 складає 25 000,00 грн, ОСОБА_4 - 25 000,00 грн (т. 1 а. с . 158-167);

22 грудня 2021 року ОСОБА_9 подав до суду першої інстанції заяву, яка підписана представником Свидою К. В., в якій вказав, що у випадку відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , з неї на користь ОСОБА_9 має бути стягнуто 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а. с 143-147) ;

на обґрунтування витрат на правову допомогу, понесених при розгляді справи в суді першої інстанції, до заяви від 22 грудня 2021 року надано суду першої інстанції копії:

договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 березня 2021 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» та ОСОБА_9 , відповідно до пунктів 5.1, 5.2 якого гонорар являється єдиною формою винагороди за надання правової (правничої) допомоги клієнтові. За підготовку документів, складення та подання заяв по суті, зокрема, пояснень щодо позову або відзиву, заяв з процесуальних питань тощо, та ведення справи в суді першої інстанції клієнт сплачує компанії гонорар у фіксованому розмірі 25 000,00 грн протягом 15 днів з дати ухвалення судового рішення судом першої інстанції;

звіту про обсяг наданих послуг на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_9 за договором «Про надання правової (правничої) допомоги» б/н від 19 березня 2021 року на стадії розгляду справи № 947/8478/21 в суді першої інстанції, в якому зазначений перелік виконаних у справі робіт, зокрема: складання та подання до Київського районного суду м. Одеси клопотання про скасування заходів забезпечення позову, заяви про ознайомлення з матеріалами справи, складання та направлення на адреси учасників справи та до Київського районного суду м. Одеси пояснень третіх осіб щодо позову у справі, заяви про виправлення описки в ухвалі від 09 квітня 2021 року, клопотання про долучення копії судового рішення до матеріалів справи, заяви про ознайомлення з матеріалами справ, клопотання про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, клопотання про відкладення розгляду справ, підготовка до судового засідання, прибуття до Київського районного суду м. Одеси та участь в підготовчому судовому засіданні у справі;

30 червня 2022 року Київським районним судом м. Одеси ухвалене рішення, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;

14 липня 2022 року до суду першої інстанції представником ОСОБА_9 та ОСОБА_4 - Свидою К. В. подана заява про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій вона просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 витрати на правову допомогу (т. 3 а. с. 32);

суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, стягнув в рівних частках з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_4 понесені ними судові витрати зі сплати професійної правничої допомоги у загальному розмірі 25 000,00 грн;

натомість, суди залишили поза увагою, що заяву про стягнення з позивача витрат на правову допомогу подав до суду першої інстанції ОСОБА_9 , надавши докази щодо розміру, понесених ним витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, тому помилково стягнули ці витрати, в тому числі на користь ОСОБА_4 ;

таким чином, оскільки ОСОБА_9 не оскаржує судові рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу, клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги ОСОБА_1 не подано, заяву представника ОСОБА_9 та ОСОБА_4 - Свиди К. В. про ухвалення додаткового рішення у справі слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 витрати зі сплати професійної правничої допомоги у розмірі 12 500,00 грн.

У задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат зі сплати професійної правничої допомоги слід відмовити, оскільки ОСОБА_4 або його представником не було до закінчення судових дебатів надано доказів щодо розміру витрат, які мав сплатити ОСОБА_4 у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції. Заяву про подання таких доказів до закінчення судових дебатів ОСОБА_4 або його представник не зробили.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також з урахуванням висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановіВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447сво22), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу належить задовольнити частково;

рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;

додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року скасувати;

заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 витрати зі сплати професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 12 500,00 грн. У задоволення заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржені судові рішення, ухвалені по суті позову, зміні в частині мотивів відмови, розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_9 про ухвалення додаткового рішення, яка підписана представником Свидою Катериною Володимирівною, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 витрати зі сплати професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 12 500,00 грн.

У задоволення заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення, яка підписана представником Свидою Катериною Володимирівною, відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року та постанова Одеського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, якою залишено без змін додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2022 року,втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук