Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

представника позивача адвоката Шокота Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що він є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що на момент народження доньки він перебував закордоном на заробітках, то запис про батька в свідоцтві про народження доньки був зроблений відповідно до ч.1 ст.135 СК України. 16.06.2016р. він уклав шлюб з матір`ю доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наразі вони всі разом мешкають однією родиною за кордоном, і він не має можливості самостійно подати заяву до органів ДРАЦ про реєстрацію його як батька. Але він є біологічним батьком дитини і з моменту народження дитини виконує усі батьківські права та обов`язки, доглядає за дитиною, піклується, забезпечує усі необхідні умови проживання, однак відсутність реєстрації його як батька дитини не дозволяє йому в повній мірі реалізовувати свої батьківські права та обов`язки.

Просить визнати його батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати Хортицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції внести зміни в актовий запис про її народження, зазначивши його батьком дитини.

Ухвалою суду від 28.09.2023р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено підготовче судове засідання.

14.11.2023р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шокота Г.А. до суду надійшли заяви про виклик свідків та заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Хортицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

Ухвалою суду від 14.11.2023р. залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), оскільки Хортицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції був ліквідований та припинив свою діяльність.

30.11.2023 до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шокота Г.А. про долучення додаткових доказів фотознімків.

19.12.2023р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шокота Г.А. до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він додав позовну вимогу про зобов`язання Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внести зміни до свідоцтва про народження дитини, змінивши прізвище та по-батькові дитини на « ОСОБА_5 », « ОСОБА_6 ».

Ухвалою суду від 19.12.2023р. заява про збільшення позовних вимог прийнята до судового розгляду.

Ухвалою суду від 18.01.2024р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та третьої особи.

Представник позивача адвокат Шокот Г.А. в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просить його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує.

Представник третьої особиДніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у її відсутність, просить ухвалити рішення з урахуванням норм чинного законодавства.

Судвважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб за наявними матеріалами.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив, що 23.06.2015р. Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєстровано народження ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Запоріжжіц,та видано свідоцтво про народження НОМЕР_1 (арк.17).

Матір`ю дитини в свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_4 , батьком ОСОБА_7 (арк.17).

Відомості про батька дитини внесені на підставі ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері) (арк.44).

16 липня 2016р.Хортицькимрайонним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_5 (арк.16).

Згідно з копіями паспортів громадянина України позивач ОСОБА_1 з 02.08.2016 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_2 АДРЕСА_2 (арк.4-13).

Згідно з звітом ТОВ «Інститут судової генетики» м.Бидгощ Республіка Польща № IGS000025847 від 22.02.2024р.про генетичне тестування на спорідненість, отриманні результати надзвичайно переконливо підтверджують гіпотезу про те, що особа, чий біологічний матеріал був маркований як: «Передбачуваний батько» є біологічним батьком особи, біологічний матеріал якої позначений як «Дитина1». Дослідження проводилось на замовлення Івана Хлівного. Дата прийняття матеріалу на дослідження 13.02.2024. Дослідження проводилось на біологічному матеріалі, зібраному та наданому заявником. Виконавець не несе відповідальність за збір матеріалу для тестування. Результати є інформацією для замовника і не можуть бути використані як докази в судових органах. Проведені дослідження стосуються анонімних зразків (арк.110-121).

Свідок ОСОБА_7 в суді пояснив, що він є батьком відповідачки та тестем позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 донька народила онуку ОСОБА_8 . ЇЇ батьком є зять ОСОБА_9 . На той час донька з ОСОБА_10 не були одружені, вони все думали чи будуть одружуватись, чи ні. Дитина народилась, її слід було реєструвати, тому батьком зазначили його ОСОБА_7 . Шлюб донька уклала через рік після цього. Зараз у них народилась ще онука. Донька з сім`єю живуть в Польщі. Чому ОСОБА_9 за весь час не зареєстрував дитину на себе, не знає. Він часто їздив до Польщі на заробітки. Вже сім років точно там працює. Зять ставив питання щодо перереєстрації ОСОБА_8 , але це питання не було гострим, а зараз дитина дорослішає і питає, чому у неї інше прізвище. Тим паче зараз вони в Польщі і там інше законодавство, тому стало питання привести документи у порядок. До вагітності доньки вона зустрічалась з ОСОБА_10 десь один рік, до весілля вони разом не жили. ОСОБА_9 приїздив до них, не ночував. Після народження ОСОБА_8 поводився як батько, ходив гуляти з нею, допомагав доглядати, надсилав гроші, коли був на заробітках. Після весілля вони зняли квартиру та жили окремо. ОСОБА_8 вважає ОСОБА_6 батьком.

Свідок ОСОБА_11 в суді пояснила, що вона є матір`ю відповідачки та тещою позивача. Їх онука ОСОБА_8 донька ОСОБА_6 . Донька зустрічалась з ОСОБА_10 довго, десь рік, завагітніла. Але вони не могли одружитись через складний матеріальний стан. Обидва навчались, не було де жити. Вони допомагали доньці отримати освіту. ОСОБА_9 намагався підробляти, але не вистачало, потім став їздити за кордон. До народження ОСОБА_8 вони разом не мешкали, лише зустрічались. Онука народилась, коли ОСОБА_9 був за кордоном, тому зареєстрували батьком не його, а її чоловіка. Одружились вони через рік після народження ОСОБА_8 та зняли окреме житло. ОСОБА_9 продовжував працювати в Польщі. Коли почалась війна, донька з онукою поїхали до ОСОБА_6 в Польщу, там народилась друга онука. ОСОБА_9 завжди ставився до ОСОБА_8 як до доньки, піклувався про неї, утримував матеріально, він дуже любить її, вона також.

Свідок ОСОБА_12 в суді пояснила, що вона є кумою сторін. ОСОБА_13 знає давно, вони подруги, потім стали кумами її колишній чоловік хрестив доньку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . ОСОБА_13 з ОСОБА_10 зустрічались десь рік, вона завагітніла. У них були гарні стосунки, вони кохали один одного. Звістку про вагітність ОСОБА_9 сприйняв дуже добре. Вони не одружились, оскільки її батько був проти. Коли ОСОБА_8 народилась, вони стали мешкати окремо. Одружились лише через рік після народження ОСОБА_8 . ОСОБА_9 не був відразу записаний батьком ОСОБА_8 , бо батько ОСОБА_13 сказав, що лише, коли одружаться. Але потім вони відкладали це питання. ОСОБА_9 став їздити на заробітки за кордон. Але він був є гарним батьком, піклувався про ОСОБА_8 , гуляв з нею, коли приїздив, матеріально допомагав.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ст.51 Конституції України, ч.2,3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

Згідно ст.122 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.122 та 125 цього кодексу.

Згідно з ст. 125 СК України якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини чи за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поданою як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені (ч.3 ст.126 СК України).

Згідно з ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути поданий, зокрема, особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини в Книзі реєстрації народження вчинено відповідно до частини першої ст.135 цього кодексу.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову немає.

В даному випадку суд виходить з того, що рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справ, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16 Верховний Суд зазначив, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».

При цьому, Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).

Отже, для з`ясування факту батьківства доцільним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Висновок такої експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів факту свого батьківства щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015р.н., зокрема, доказів спільного його проживання з матір`ю дитини, ведення ними спільного господарства до та після народження дитини, спільне її виховання та утримання, а також доказів визнання ним батьківства до звернення до суду.

При ухваленні рішення суд не бере до уваги заяву відповідачки ОСОБА_2 , яка є матір`ю дитини, про те, що вона не заперечує проти позовних вимог до неї, оскільки це свідчить про відсутність спору між сторонами як батьками дитини, наявність якого є обов`язковою умовою судового захисту. За відсутності такого спору сторони мають право в установленому ст.126,134 СК України порядку звернутись до органів державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про визнання батьківства. Перебування сторін за кордоном не є перешкодою для цього, оскільки це право може бути реалізовано представником за нотаріально посвідченою довіреністю.

Отже, обставин, які б свідчили про порушення прав позивача на батьківство, які підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб, судом не встановлено.

При цьому, суд враховує, що після народження дитини пройшло 8 років, що є достатнім строком для оформлення сторонами всіх документів щодо визнання батьківства, проте такі дії ними в добровільному порядку вчинені не були, навіть безпосередньо після реєстрації шлюбу в 2016 році.

Сам факт перебування сторін в зареєстрованому шлюбі не є беззаперечним доказом того, що позивач є батьком малолітньої ОСОБА_3 . Доказів того, що сторони на момент зачаття дитини перебували у будь-яких стосунках, що позивач після народження дитини визнавав своє батьківство, приймав участь у її вихованні, піклувався про її розвиток, стан здоров`я, утримував матеріально, суду не надано.

Пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд не бере до уваги, оскільки вказані свідки є близькими родичами (батьки відповідачки/тесть, теща позивача)та подругою сторін, тому можуть бути зацікавлені у вирішенні справи на їх користь.

Крім того, покази цих свідків про те, що до народження дитини сторони перебували в особистих стосунках, а після народження дитини позивач поводився як батько, не є беззаперечною та достатньою підставою для визнання його біологічного батьківстваза відсутності інших належних та допустимих доказів, що достовірно засвідчують походження дитини від нього.

Надані представникомпозивача фотографії також не доводять факту визнання позивачем свого батьківства. Суд вважає їх неналежними доказами, оскільки за ними неможливо ідентифікувати осіб, які на них зображені, коли саме та де вони зроблені, де зберігаються оригінали цих фото. У зв`язку з чим суд також не бере їх до уваги.

Крім того, суд відхиляє наданий представником позивача звіт про генетичне тестування на спорідненість, який був складений 22.02.2024експертом з судової генетики Інституту судової генетики м.Бидгощ Республіка Польща. В даному випадку суд виходить з того, що такий звіт був складений та дослідження проводилось на замовлення позивача ОСОБА_1 .

За змістом ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Однак порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Наданий суду звіт таким вимогам не відповідає. Як зазначено в коментарі до звіту, його результати є інформацією для замовника і не можуть бути використані як докази в судових органах. При цьому, за змістом звіту дослідження проводилось на біологічному матеріалі, зібраному та наданому заявником, тобто позивачем, збір матеріалу для тестування експертом не проводився і він не несе відповідальність за це. Проведені дослідження стосуються анонімних зразків.

Достовірних відомостей про те, що надані на дослідження зразки біологічного матеріалу належать саме позивачу ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 , звіт не містить.

Отже, будь-якийналежних та допустимих доказів, які б достовірно та в сукупності «поза розумним сумнівом» підтверджували походження дитини від позивача, сторонами, які є вільними в реалізації своїх процесуальних прав,суду не надано, а доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Таким чином, в задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.5,122,125,126,128,134,135 СК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання батьківства відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.04.2024р.

Суддя Н.А. Мурашова