Номер провадження: 22-ц/813/5441/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Сєвєрової Є.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника Унтілової адвоката Драгун А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Струкової К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Драгун Ангеліни Святославівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року, ухваленого під головуванням судді Гниличенко М.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання, визнання майна особистою власністю подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

встановив:

09.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому було змінено, та просив суд:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 101;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта: 101, здійснити поділ судових витрат між сторонами.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що між сторонами 20.02.2013 року було зареєстровано шлюб.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придане наступне нерухоме майно:

-кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 45,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта: 101;

-кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 47,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 101.

Посилаючись на те, що набуте під час шлюбу майно підлягає розподілу між подружжям, позивач просив задовольнити його позовні вимоги (т.1, а.с.2-5, т. 3, а.с.93-94).

13.07.2022 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд:

-встановити факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року;

-визнати автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

-визнати 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_5 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

-визнати право власності на квартиру, площею 45,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , залишити ОСОБА_2 , з виплатою компенсації 1/2 вартості квартири ОСОБА_1 ;

-транспортний засіб марки автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, залишити у власність ОСОБА_1 з виплатою компенсації 1/2 вартості транспортного засобу ОСОБА_2 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 12 кв.м. квартири за адресою: АДРЕСА_5 ;

-визнати особистою власністю ОСОБА_2 квартиру площею 47,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта: 101;

-судові витрати стягнути з відповідача (т.2, а.с.118-122).

Зустрічні позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 20.02.2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Разом з тим, позивачка за зустрічним позовом зазначила, що разом із ОСОБА_1 проживала однією сім`єю, починаючи з 30.10.2010 року, а саме: сторони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм кв. АДРЕСА_8 (наразі-Лиманка). ОСОБА_2 також зазначає, що не дивлячись на те, що вказану квартиру ОСОБА_1 придбав до початку сумісного проживання, сторони разом сплачували останні внески стосовно доплати за збільшення житлової площі, разом отримували ключі від вказаної квартири після введення будинку в експлуатацію.

Що стосується кв. АДРЕСА_4 , то вказане нерухоме майно придбано на особисті грошові кошти ОСОБА_2 , які вона отримала в подарунок від свого вітчима ОСОБА_3 , а тому вважає, що спірна квартира є її особистою власністю.

Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу сторонами було придбано автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску. А тому вважала, що вказаний автомобіль також є сумісно нажитим майном подружжя та підлягає поділу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 рокупозовні вимоги первісного позивача ОСОБА_1 були задоволені.

Розподілено майно, придбане подружжям в період шлюбу наступним чином:

Визнано за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта: 101.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на кв. АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта: 101.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 12 407,00 грн. (т.4, а.с.230-242).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Драгун А.С. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.5, а.с.20-25).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Струкова К.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на її необґрунтованість (т.5, а.с.55-71).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника Унтілової адвоката Драгун А.С., позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Струкової К.О., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.5, а.с.79-83).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, враховуючи, що дана справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду (т.5, а.с.50), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні за участю з`явившихся учасників справи.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що під час перебування у шлюбі подружжям було придане спірне нерухоме майно, яке підлягає поділу між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених вимог (т.4, а.с.230-242).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 20.02.2013 року було зареєстровано шлюб (т.1, а.с.6).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.05.2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано:

- однокімнатну кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 45,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта: 101 (т.1, а.с.10-11);

- однокімнатну кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 47,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 101 (т.1, а.с.12-13).

Право власності спірного нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1, а.с.10-13).

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Таким чином, враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуто під час перебування сторонами у шлюбі, суд першої інстанції, виходячи із положень ст. 71 СК України, обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення первісного позову, та здійснив поділ спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

У постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 зазначено, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружися.

На підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_1 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка за зустрічним позовом зазначала, що вона разом із ОСОБА_1 у період з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року проживали у кв. АДРЕСА_9 та спільним зусиллями виконували ремонт житлового приміщення, купляли меблі, побутову техніку, тощо, тобто вели домашнє господарство спільними зусиллями.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла (квитанції, накладні, товарні чеки тощо), позивачкою за зустрічним позовом надано не було.

ОСОБА_2 також надала довідку ОСМД «Екслюзив» № 164 від 28.05.2022 року, видану на підставі опитування свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . З даної довідки вбачається, що ОСОБА_7 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_10 . Дана довідка також містить відомості, що в даній квартирі проживають ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . Крім того, довідка зазначає, що ОСОБА_2 проживала з жовтня 2010 року по 2012 рік включно за вищевказаною адресою (т.2, а.с.131).

Однак, вказана довідка також не підтверджує факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року.

В зустрічному позові ОСОБА_2 також посилалась на те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 можуть підтвердити факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю за спірний період.

Разом з тим, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були допитані у суді першої інстанції в якості свідків, не підтвердили факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, надані ОСОБА_2 фото (т.1, а.с.115-147) за своїм зовнішнім виглядом, властивостями, місцезнаходженням, датою подій та за загальними ознаками не підтверджують наявність саме сімейних стосунків між сторонами та факту проживання однією сім`єю у спірний період.

Колегія суддів зазначає, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі № 531/295/19.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 у період з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові в цій частині вимог.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у зустрічному позові, в частині визнання автомобілю Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виходячи з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2010 року ОСОБА_1 було придбано спірний автомобіль, вартістю 296 050 грн. (т.2, а.с.151).

В свою чергу, заявляючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що на придбання спірного автомобілю були також витраченні її особисті кошти.

Проте, позивачкою за зустрічним позовом не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вищевказаних вимог.

Крім того, зважаючи на те, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , та враховуючи, що зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім`єю не підлягає задоволенню, підстав для задоволення в цій частині зустрічного позову також не вбачається.

Що стосується вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 12 кв.м. кв. АДРЕСА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності вищевказана квартира (т.2, а.с.134, 204).

ОСОБА_2 не заперечує, що майнові права на вказану квартиру було придбано ОСОБА_1 до 30.10.2010 року. Разом з тим зазначила, що останній внесок у розмірі 8 913,00 грн. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачували разом.

Також позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначила, що приймала участь не лише у виплаті несплаченої частки за вказану квартиру, але приймала участь в оплаті ремонтних робіт, купівлі побутової техніки та меблів, тому внаслідок збільшення вартості квартири за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 в розмірі 10 000,00 доларів США їй належить 12 кв.м. вказаної квартири, на які вона просить визнати право власності.

Проте, вказані доводи, що спірна квартира придбана частково за особисті грошові кошти ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено, як сам факт надання будь-яких грошей на ремонт квартири, а якщо такий факт знайшов би своє підтвердження, то необхідно було б встановити розмір коштів, яку саме частину особистих грошових коштів ОСОБА_2 надала на придбання квартири (останній внесок), на ремонт і придбання меблів.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання кв. АДРЕСА_4 особистою власністю, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Із протоколу № 5-41 від 11.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 було прийнято до асоційованих членів ОК «Костанді». Рішенням №5-41 від 11.03.2015 року ОК «Костанді» ОСОБА_2 була розподілена кв. АДРЕСА_11 і встановлено пайовий внесок у сумі 718 029,00 грн.(т.1, а.с.198-199).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_4 . Підставою для виникнення права власності на вказану квартиру було, зокрема, акт прийому-передачі вказаної квартири (т.2, а.с.130).

Як зазначила позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вказане спірне нерухоме майно було придбано, хоча і під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , однак за її особисті кошті, отримані у подарунок від вітчима ОСОБА_3 .

Разом з тим, будь-яких доказів про отримання в подарунок від ОСОБА_3 відповідної суми грошових коштів (договір дарування) матеріали справи не містять.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 у суді першої інстанції зазначав, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за кошти, що він їй подарував. Проте, вказане не знайшло свого підтвердження ані у суді першої, ані у суді апеляційної інстанціях.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_3 з 2012 року зареєстрований в однокімнатній квартирі АДРЕСА_12 , є її власником і асоційованим членом ОК «Костанді 162» (т.1, а.с. 192).

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 вносив грошові кошти на придбання зовсім іншої квартири по АДРЕСА_13 , а не спірної, як про те зазначала первісний відповідач і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 не було надано відповідних доказів, які б підтверджували, що платежі за спірну квартиру здійснювались за грошові кошти, отримані у подарунок від ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368. п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Драгун Ангеліни Святославівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили і дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через перебування судді Комлевої О.С. на лікарняному, повне судове рішення складено 25.11.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова