Справа № 352/1848/23
Провадження № 22-ц/4808/503/24
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганської В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 08 листопада 2023 року, в складі судді Олійник М. Ю. ухвалене в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивачка ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначає, що в червні 2018 року, будучи неповнолітньою, вона добровільно вступила з ОСОБА_1 у статеві зносини. За даним фактом, вироком суду від 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України. В результаті статевих зносин позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_3 . Однак у зв`язку із тим, що із батьком дитини відповідачем по справі, шлюб зареєстровано не було, у свідоцтві про народження сина зроблено запис про батька дитини за її вказівкою, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Зазначає, що певний час сторони проживали разом, але на момент подання позову стосунків не підтримують. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення аліментів, позивачка також вказує, що дитина проживає із нею та потребує матеріальної допомоги, однак батько дитини не допомагає їм матеріально.

На підставі наведеного просить суд визнати ОСОБА_1 батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести до актового запису про народження дитини, відомості про батька дитини, а також просила стягнути відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 2 833,00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тисменицького районного суду від 08 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внесено зміни до актового запису про народження № 761 від 02 квітня 2019 року, складеного Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінивши запис про батька дитини: замість « ОСОБА_5 , громадянина України» записати батьком дитини « ОСОБА_1 , громадянина України».

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 833 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог змінити, визначивши аліменти в розмірі 2 272 грн. щомісячно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про розмір аліментів, який базується на ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» власне суперечить вимогам даної статті. Так, судом визначено розмір аліментів у сумі 2 833 грн., тобто виходячи з віку дитини від 6 до 18 років. Однак, вік ОСОБА_4 , менше 6 років, а тому розмір аліментів враховуючи вимоги вищевказаного закону має бути 2 272 грн.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_4 Народження сина зареєструвала у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що вчинено актовий запис № 761 від 02 квітня 2019 року, даний факт підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 10). Ім`я та по-батькові сина відповідно до вищевказаного актового запису було записано відповідно до частини 1 статті 135 СК України зі слів матері (а.с. 65).

Згідно з висновком молекулярно-генетичної експертизи № СЕ/109/12/2-556МГ/20 від 23 грудня 2020 року, вказано, що ОСОБА_5 є біологічним батьком ОСОБА_3 , ймовірність батьківства складає 99,9999 % (а.с. 17-26).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо визнання ОСОБА_5 батьком малолітнього ОСОБА_4 , а також вимога про зобов`язання внести зміни до актового запису про батька дитини є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі у розмірі 2 833 грн.,суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття покладений на обох батьків. До того ж, відповідачем не надано доказів неможливості сплати аліментів у розмірі, визначеному позивачем. Тому, сума аліментів на утримання неповнолітнього сина буде достатньою для відповідача, як батька дитини.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до положень статті 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 1, 2 стаття 181 СК України).

Відповідно до частини 1-2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

При визначенні розміру аліментів відповідно до частини 1статті 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень частини 2, 3 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 2 833 грн. щомісячно, суд належним чином врахував норму статті 181 СК України, виходячи з принципів розумності та справедливості та з урахуванням матеріального стану відповідача, знаходження його у працездатному віці.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд визначаючи розмір аліментів у сумі 2 833 грн., неправильно застосував положення статті 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не заслуговують на увагу, адже апелянтом по справі не доведено належними та допустимими доказами того факту, що він не має матеріальної можливості сплачувати позивачці визначений судом розмір аліментів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Судді: В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева