ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року

Справа № 705/3917/24
Провадження № 22-ц/821/1739/24
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Ярошенка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради, ОСОБА_2 про експропріацію земельної ділянки, у складі головуючого судді Годік Л. С.,

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову зазначив, що по договору дарування від 27.05.1994 йому разом з співвласником належить окремий будинок зблокований з іншими за однією адресою по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності і відповідно до ст. 369 ЦК відчуження спільного майна відбувається лише за письмовою нотаріально посвідченою згодою. Але 29.08.2017 частина спільної земельної ділянки площею 150 кв.м. була викрадена хасидською общиною ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 з метою розширення території Міжнародного благодійного фонду ім. Рабі Нахмана і заселення паломників. Подія відбулася в період діючого мораторію на передачу земель і відкритого судового спору 705/6002/15 щодо цільового призначення цієї ділянки. За цими ознаками це була експропріація. Уманська міська рада, яка приймає і встановлює правила поведінки і перебування хасидів та інші політичні і юридичні питання не вжила жодних заходів проти експропріації, як гарант суспільної безпеки територіальної громади, що потребує захисту за ст. ст. 400, 391 ЦК.

Просив спонукати Уманську міську раду постановити рішення про визнання експропріації земельної ділянки площею 150 кв.м. по АДРЕСА_1 незаконною; зобов`язати ОСОБА_4 негайно повернути земельну ділянку площею 150 кв.м. по АДРЕСА_1 власникам відповідно Договору дарування від 27.05.1994, судові витрати стягнути з відповідачів.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів Уманською міською радою та ОСОБА_5 при розпорядженні своєю власністю, а саме земельною ділянкою, що належить останньому на підставі договору дарування. Не надано доказів неправомірного набуття права власності ОСОБА_5 на зазначену вище земельну ділянку площею 0,015 га та доказів неправомірних дій зі сторони паломників хасидів у відношенні позивача, не надано жодного документу, такого наприклад як звернення із заявами до поліції, покази сусідів, свідків.

Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року, та направити справу на новий розгляд в іншому складі суду. Судовий збір стягнути з відповідачів солідарно.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції протиправно розглянув справу в порядку спрощеного провадження, а не за правилами загального позовного провадження. На підставі первинних документів суддя Годік Л. С. заперечила сам факт події, обставини і характерні особливості позову, як хасидська община прибрала до рук його земельну ділянку по шахрайській схемі.

Суд першої інстанції не провів порівняння з вимогами Земельного кодексу України, а у висновку послався на відсутність належних доказів, проігнорувавши документи на право власності.

Також застосоване судом першої інстанції вільне трактування повноважень Уманської міської ради, яка контролює правовий режим перебування у місті іноземців. При такому судовому розгляді, справа залишилася невизначеною, проблема залишилася не вирішеною, та потребує продовження судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У ч. 2-4 ст. 83 ЦПК України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати відповідні докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, тому відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 751/968/18.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, правом звернення до суду із позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В. В.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 353175688 від 06.11.2023 0,015 га земельної ділянки кадастровий номер :02:005:0316 по АДРЕСА_1 на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.08.2017 належать ОСОБА_8 .

Інших доказів, на підтвердження викладених у позовній заяві обставин справи, суду першої інстанції надано не було.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що хасидська община Умані в особі ОСОБА_2 викрала частину належної позивачу земельної ділянки, а Уманська міська рада не вжила жодних заходів проти експропріації.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також підставність застосування до спірних правовідносин відповідних положень ЦК України, однак ОСОБА_1 цього зроблено не було.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в підтвердження позовних вимог позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу. Суд першої інстанції при вирішенні спору по суті прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Щодо вимог апеляційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 274 ЦПК у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Водночас згідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК, дана справа не підпадає під заборони проведення розгляду справи в спрощеному позовному провадженні.

Також, суд першої інстанції зазначив, що справу слід розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, з чим погоджується апеляційний суд.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів про порушення його права. А отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вимога апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд в іншому складі суду не підлягає до задоволення, оскільки у відповідності до ст. 374 ЦПК України, яка регламентує повноваження суду апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції такими повноваженнями не наділений.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 28 листопада 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков