УХВАЛА

про повернення позовної заяви

29 лютого 2024 року м. Мукачево Справа №303/1401/24

2/303/225/24

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши матеріали

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз»

про визнання дій, пов`язаних зі спробою подвійного стягнення заборгованості незаконними та відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху на підставі частини першої ст.185 Цивільного процесуального кодексу України для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Як вбачається з довідки про доставку електронного документу вищезазначену ухвалу суду позивач отримав через систему «Електронний суд» 14.02.2024, а також поштою 20.02.2024.

Відповідно до частини третьої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

27 лютого 2024 року від позивача до суду надійшло «повідомлення», яке по своїй суті суд розцінює як заяву про часткове усунення недоліків позовної заяви, з копіями документів до позовної заяви для відповідача.

Поряд з цим, зазначені в ухвалі суду від 14.02.2024 недоліки щодо виконання вимог частини четвертої ст.177 Цивільного процесуального кодексу України залишилися без належного реагування, оскільки позивачем не надано суду доказів сплати судового збору.

В ухвалі суду від 14.02.2024 року позивачу було роз`яснено підстави та порядок сплати судового збору, зазначено реквізити за якими слід здійснити сплату судових витрат.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що наведені у зазначеній ухвалі суду посилання на практику Верховного Суду стосувалися розкриття сутнісного змісту вимоги про відшкодування моральної шкоди як вимоги саме майнового характеру.

Слід зауважити, що посилання позивача у «повідомленні» на постанови Верховного Суду України від 21.03.2018 по справі 761/24881/16, від 19.06.2018 №761/24672/15-ц, від 12.08.2020 у справі №638/6060/18, не свідчать про те, що позивач звільнений від сплати судового збору за відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав споживача на підставі частини третьої ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, які досліджувались у наведених судових рішеннях не є подібними (тотожними, аналогічними, схожими) до правовідносин за предметом даного спору.

Крім того, предметом заявленого позову є не захист прав споживача в контексті відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до п. 5 частини першої ст 4 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач оспорює дії відповідача, пов`язані зі спробою подвійного стягнення заборгованості за надану послугу та просить стягнути моральну шкоду у зв`язку з цим, а не у зв`язку із наданням йому послуги, яка має недоліки (дефект).

Приписи п. 19 частини першої Закону України «Про захист прав споживачів» розкривають поняття змісту терміну «продукція» під яким розуміється будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Тобто, позивачем фактично оспорюються дії відповідача щодо подвійного стягнення вартості наданої послуги, споживач якої є позивач.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

На підставі частини першої статті 136 Цивільного процесуального кодексу України та статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З цих підстав, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Фактичний аналіз змісту вищевказаних законодавчих норм свідчить про те, що процесуальна можливість звільнення від сплати судового збору та/або його відстрочки судом належних до оплати судових витрат, зокрема й судового збору, належить до дискреційних повноважень суду, а тому немає імперативного характеру.

В свою чергу судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Поряд з цим, позивачем відповідні клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору не подавались.

За наслідками розгляду «повідомлення» слід також констатувати, що висловлювання позивача з приводу того, що «суд демонструє невластиву йому прискіпливість та принциповість», а також робить «послуги особі, яка знаходиться з суддею в особистісних відносинах, пов`язані з перешкоджанням подання позову до неї», «з чого можуть складатися особистісні відносини суддів зі сторонами по справах є вже загальновідомим по відомій в Україні справі по Верховному Суду», містять явні ознаки зловживання процесуальними правами та неповаги до суду та судової системи загалом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України.

Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20 викладено висновок, що у процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик. Учасник справи може мати сумніви у тому, чи відповідають дії суду чинному законодавству, а також у неупередженості або об`єктивності суддів та може скористатися інститутом відводу суддів за наявності визначених законом підстав. Проте у скаргах і заявах, як по суті, так і з процесуальних питань, повинен бути стриманим і коректним у словах, утримуватися від надання особистісних характеристик і оцінок.

Аналогічні правові висновки наведені також Верховним Судом у постанові від 20.11.2023 року по справі № 757/36411/20 (провадження № 61-10062 св 23). Зокрема, даною постановою касаційна інстанція залишила в силі ухвалу Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, якою апеляційну скаргу було повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною третьою статтями 44, 357 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки обґрунтування апеляційної скарги з використанням принизливих, глумливих, образливих висловлювань, які сформовані на підставі неправдивих фактів про нібито злочинні дії судді, згідно з практикою Європейського суду з прав людини кваліфікується як зловживання правом на подання заяви.

Отже, процесуальним наслідком подання заяви, яка містить явні ознаки зловживання процесуальними правами та неповаги до суду та судової системи загалом, є її повернення заявнику.

З огляду на відсутність доказів щодо виконання позивачем у повному обсязі вимог ухвали суду від 14.02.2024 року у передбачений процесуальним законом строк та необхідність процесуального реагування на подану позивачем позовну заяву, а також враховуючи вимоги ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява ОСОБА_1 , вважається неподаною та повертається позивачу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 43, 44, 185, 260 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву повернути особі, яка її подала.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В. Кость