Номер провадження: 22-ц/813/5098/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Ровенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Смирнова Андрія Ігоровича, представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2024 року, постановленого під головуванням судді Гниличенко М.В., повний текст рішення складений 25 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування.

07 листопада 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування, в якій просили:

- визнати право власності на 1/4 частину будинку під АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,3 кв.м., житловою 15,6 кв.м.;

- визнати право власності на 1/2 частини будинку під АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 55,3 кв.м., житловою 15,6 кв.м.

В обґрунтування своєї заяви зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді будинку під АДРЕСА_1 .

При житті ОСОБА_5 залишила заповіт на ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , яка відмовилась від своєї частки спадщини на користь ОСОБА_3 звернулися до Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

Однак, у зв`язку з тим, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відсутні правовстановлюючі документи на спірний будинок, нотаріусом було відмовлено їм у вчинені нотаріальних дій, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та запропоновано звернутися до суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року позовні вимоги позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_6 залишені без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 .

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Смирнов А.І., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав.

Також апелянт вважає, що позивачі не надали до суду належні докази та не довели порушення їх прав власності ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 12 листопада 2024 року третя особа ОСОБА_4 не з`явилася, була сповіщена належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, поясненняадвоката Грицюк Т.В., представника ОСОБА_1 , адвоката Салманової Ф.А., представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 85 років, що вбачається із свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 24.05.2023 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 11743 (а.с. 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на нерухоме майно, що складається з одного житлового будинку літ. «Л», загальною площею 55,3 кв.м., жилою площею 15,6 кв.м., сараю літ. «М», за АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради від 03.05.2006 року (а.с. 77 зв.).

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 08.06.2023 року вбачається, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано 05.05.2006 року за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, ЯЯЯ 282975, 03.05.2006, Виконавчий комітет Одеської міської ради, реєстраційний номер майна 14665694 (а.с. 28).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованостізаявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкодавець (заповідач) це громадянин, майно якого після його смерті переходить у спадщину до іншої особи чи до інших осіб. Спадкодавцем може бути особа незалежно від віку, статі, стану здоров`я тощо. Спадкування відбувається як після смерті дієздатних, так і недієздатних громадян.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Спадкоємець - це особа, яка у випадку смерті тієї чи іншої особи набуває права одержати його спадкове майно. Тобто, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємцем може бути громадянин, юридична особа, а також держава. Громадянин може стати спадкоємцем незалежно від віку, статі, стану здоров`я тощо.

Заповіт - це односторонній правочин, який вважається дійсним після того, як заповідач в установленому порядку і в належній формі виявить свою волю. Про складення заповіту заповідач може сповістити своїх спадкоємців чи інших зацікавлених осіб, а може і не знайомити їх із своєю останньою волею, що ніяк не впливає на дійсність заповіту.

Заповіт - особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Особливість заповіту полягає в тому, що цей правочин настільки тісно пов`язаний з особистістю заповідача, що виключає його складання за допомогою представника чи довірителя. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Із спадкової справи № 1142/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_5 за життя оформила заповіт від 15.07.2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зезик А.В., за реєстровим № 2318 (а.с. 57, 65).

Вказаним заповітом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , на випадок її смерті зробила розпорядження, яким усе її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, та взагалі усе те, що на день її смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, а також всі її права та обов`язки заповідає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в рівних частках кожному (а.с. 65).

Із матеріалів спадкової справи № 1142/2021 вбачається, що відповідно свідоцтву про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 їх шлюб розірвано, про що складено актовий запис № 489 від 05.08.2010 року, та після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_11 (а.с. 71 зв.).

Відповідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що у встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини до Київської державної нотаріальної контори звернулись усі особи, які були зазначені у заповіті ОСОБА_2 (заява від 11.10.2021 року), ОСОБА_3 (заява від 18.11.2021 року), ОСОБА_8 (заява від 17.03.2022 року) та третя особа ОСОБА_7 , яка своєю заявою від 07.12.2021 року нотаріально відмовилась від своєї частки спадщини на користь позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, подавши заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця за заповітом є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Якщо спадкоємці дійшли згоди про поділ спадщини, вони мають право укласти відповідний договір.

Однак, вищевказаним заповітом заповідач розпорядився своїм майном таким чином, що заповідає майно в рівних частках кожному. Тобто, ОСОБА_2 1/4 частина майна, ОСОБА_3 1/4 частина та 1/4 частина майна від ОСОБА_7 , яка відмовилась на користь ОСОБА_12 , що становить 1/2 частину майна, та Балянської 1/4 частина майна.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до частини першої ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. 392 ЦК України, якщо право власності не визнається іншою особою, або вона заперечує про наявність такого права, а також у випадку, коли власник майна втратив документ, що засвідчує його право власності, то тоді така особа має можливість звернутись до суду і подати позов з метою визнати таке право власності на майно за нею.

Таким чином, існує всього дві законодавчі підстави, які передбачають право особи на звернення до судових органів за захистом свого права власності на майно.

Проте, особа може звернутися до судових органів за захистом свого права на спадкування і в тому випадку, коли їй нотаріус відмовляє в оформленні спадкових прав.

Судом встановлено, що в матеріалах спадкової справи № 1142/2021 вбачається дві постанови державного нотаріуса від 26.05.2023 року про відмову вчиненні нотаріальних дій, якими державним нотаріусом Барановою О.В. відмовлено спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на об`єкт в цілому, що складається з одного жилого будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 (а.с. 79-81).

В мотивувальній частині вказаних постанов про відмову вчинення нотаріальних дій, державним нотаріусом зазначено, що відповідно п.п. 4.14, 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві приватної спільної часткової власності на домоволодіння, спадкоємцю необхідно надати в нотаріальну контору правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 03.06.2006 року, яке підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що в матеріалах спадкової справи наявна копія свідоцтва про право власності від 03.05.2006 року, проте у позивачів відсутні оригінали правовстановлюючих документів на домоволодіння, які просить надати нотаріус для оформлення спадкових справ (а.с. 77 зв.).

Однак, відповідно інформації, яка є у відкритому доступі та доступна державному нотаріусу, зокрема Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 05.05.2006 року за спадкодавцем ОСОБА_5 . Вказаний Державний реєстр речових прав на нерухоме майно діяв в період з 03.05.2004 року по 31.12.2012 року, а з 01.01.2013 року по теперішній час діє Державний реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 28).

Пунктом 3 глави 7 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який передбачає, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором також є нотаріус як спеціальний суб`єкт, який відповідно підпункту 8-1 пункту 8 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, а саме під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 01.01.2013 року.

Дійсно право власності спадкодавця ОСОБА_5 на вищевказаний жилий будинок виникло 03.05.2006 року та зареєстровано в установленому порядку до 01.01.2013 року.

Нотаріус є процесуально незалежною особою, яка самостійно приймає рішення, вчиняти нотаріальну дію чи відмовити в її вчиненні, при цьому нотаріусу заборонено безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (наказ Міністерство юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії тощо.

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії це процесуальний документ, який підтверджує факт відмови нотаріуса чи посадової особи у вчиненні конкретної нотаріальної дії з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 3 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження.

Однак, судом встановлено, що державним нотаріусом Барановою О.В. спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є позивачами по даній справі, було видано постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.05.2023 року, а спадкоємцю ОСОБА_8 , відповідачу по справі, було видано запит компетентним органам від 18.03.2022 року про видачу саме спадкоємцю ОСОБА_8 дубліката свідоцтва про право власності, виданого 03.05.2006 року на ім`я ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.76).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Оскарження нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що така дія була вчинена неправомірно.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення бездіяльності нотаріуса щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

Судом вірно зазначено, що оскільки саме по собі визнання протиправною бездіяльності нотаріуса, вираженої у відмові видати свідоцтво про право на спадщину в цілому не забезпечує поновлення права позивача на спадкування, тому що не тягне за собою будь-яких юридично значимих для неї наслідків, а зобов`язання нотаріуса вчинити нотаріальну дію, зокрема видати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно в цілому, виходить за межі повноважень суду, обраний позивачами спосіб захисту їх права на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є ефективним засобом захисту.

Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 4 Порядку вчинення нотаріальних дій свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відмова нотаріуса не означає, що оформити право власності на спадщину неможливо. Для того, аби завершити процедуру прийняття спадщини, необхідно визнати право власності на спадкове майно. Визнання права власності на спадкове майно здійснюється виключно в судовому порядку за позовом спадкоємців.

Оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку.

Відповідно ст. 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину.

Судом встановлено, що саме відповідач ОСОБА_8 заперечує право позивачів, інших спадкоємців, на спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто фактично існує спір про право на спадкування між позивачами та відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2022 року ОСОБА_8 зверталась до суду з позовом про усунення від права на спадкування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 судом був наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, а оскільки недоліки усунуті не були, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2022 року позовна заява була повернута позивачу.

Вказаний факт звернення ОСОБА_8 до суду з метою усунення від права на спадщину позивачів, також підтверджує наявність між сторонами спору про право, та той факт, що ОСОБА_8 є належним відповідачем по даній справі (а.с. 27).

Отже, ефективним способом захисту прав спадкоємця, який вважає себе таким, що прийняв спадщину, є вимога до інших спадкоємців про визнання права власності на спадкове майно.

В залежності від того, з якої причини відсутні правовстановлюючі документи, визначається майбутній алгоритм дій в судовому порядку.

Судом надана належна оцінка поясненням позивачів, взята до уваги довідка СОН «Золотий берег» від 27.11.2023 року про те, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , довідка Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 02.12.2021 року, що за заявою ОСОБА_3 в ході розгляду матеріалів звернення поліцією встановлено, що ОСОБА_13 дійсно має документи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також свідоцтво про смерть ОСОБА_5 від 21.09.2021 року та заповіт від ОСОБА_5 , згідно якого будинок має бути успадкований чотирма особами.

Також суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які зазначили, що перешкодою в отриманні спадщини є відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які утримує відповідач та її родич ОСОБА_13 , тобто позивачі взагалі не мають доступу до жилого будинку, який є спадковим майном.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, а саме факт відсутності у позивачів правовстановлюючих документів на спадкове майно, факт наявності постанов державного нотаріуса щодо відмови позивачам у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадкових справ, факт відсутності доказів втрати документа, який засвідчує право власності спадкодавця, факт визнання наявності правовстановлюючих документів у відповідача або третьої особи, факт наявності спору про право, тобто фактично має місце встановлення факту перешкоджання з боку відповідача на справедливе оформлення спадкових прав на майно померлої ОСОБА_5 іншими спадкоємцями, тобто право позивачів оспорюється або не визнається іншою особою, зокрема, якщо правовстановлюючі документи на спадкове майно зберігаються у одного із спадкоємців (або за згодою спадкоємця у третій особі, яка не є спадкоємцем та не має відношення до спадщини, в даному випадку ОСОБА_13 ), тобто відповідач умисно не надає їх нотаріусу та суд вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Смирнова А.І., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки у відповідності до вимог закону, встановлених обставин вбачається, що обраний позивачами спосіб захисту їх права на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є ефективним засобом захисту тавідповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Доводи про те, що позивачі не надали до суду належні докази та не довели порушення їх прав власності ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами, наданими поясненнями як позивачів, так і свідків.

Крім того, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Смирнова Андрія Ігоровича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 листопада 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова