КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5612/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Єрмака Олега Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у складі судді Шаповалової К.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , який був народжений за допомогою репродуктивних технологій сурогатною матір`ю. У свідоцтві про народження дитини матір`ю зазначено відповідача ОСОБА_2 . Відповідач не проявляє жодних інтересів до життя сина, не цікавиться його здоров`ям, не забезпечує сина матеріально, у зв`язку із чим позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Єрмак О.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимог задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що протягом часу розгляду справи відповідач не змогла надати жодного доказу (переписки, листування з позивачем, світлин разом з дитиною), в якому вона намагається домовитися з позивачем про побачення з дитиною, так само не надала жодного доказу про наявність перешкод у спілкуванні з сином, більш того, вона не вчинила жодних дій щодо реалізації свого наміру відновити спілкування.

Вказує, що суд першої інстанції вдовольнився безпідставними обіцянками та недоведеними пояснення про те, що відповідач брала будь-яку участь в житті дитини, не змогла привести жодного незалежного свідка, який міг би підтвердити її участь у вихованні дитини.

Крім того, суд належним чином не звернув увагу на те, що одночасно з розглядом справи про позбавлення батьківських прав з відповідача судовим наказом також було стягнуто аліменти, відповідно позов про зміну місця проживання дитини спрямовано не стільки на захист від позбавлення батьківських, як підставу для припинення стягнення аліментів.

Посилається на те, що при розгляді справи судом було неправильно застосовано положення ст. 164 СК України, оскільки матеріали справи, поведінка відповідачки не містять переконливих доказів її щирого каяття, поважності ухилення від виконання материнських обов`язків, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вважає, що зважаючи на те, що дитина не знає матері, не спілкується з нею, є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належно, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення адвоката Борисенка О.В. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Дементьєва Т.М. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення в повній мірі відповідає вищезазначеними вимогам закону, з огляду на таке.

Зі справи убачається, що сторони з 2017 року перебували у шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року було розірвано.

08 липня 2020 року у позивача та відповідачки народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком зазначено - ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 (а.с. 14 т.1).

Син сторін ОСОБА_4 був народжений за допомогою сурогатного материнства, що підтверджується договором про виношування дитини та не заперечується відповідачкою (а.с. 15-24, 27-28 т.1).

На підтвердження вказаного до матеріалів справи позивачем долучено довідку-характеристику, підписану головою ОСББ "Малахіт 7В" від 29 вересня 2022 року, відповідно до якої позивач проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 квартира належить йому на праві власності. Позивач є добропорядною та законослухняною людиною, має дружні відносини із сусідами, працює та багато уваги приділяє сину (а.с. 25 т.1).

Відповідно до довідки "Приватного закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Мистецький садок "Кадрики" від 28 вересня 2022 року, ОСОБА_4 є вихованцем дитячого садка з 01 липня 2022 року, приводить та забирає сина - батько. ОСОБА_1 (батько) зарекомендував себе з позитивної сторони не скандальний, ввічливий, дбає про зовнішній вигляд сина ОСОБА_4 , його емоційно-психологічний стан (а.с. 26 т.1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , з батьком ОСОБА_1 .

Як вбачається із досліджених судом матеріалів цивільної справи № 753/4981/22 відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позову та визначення місця проживання сина разом з батьком, про що її представником було подано заяву про визнання позову.

На виконання вимог ухвали суду Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в м. Києві надала висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , 2020 року народження (а.с. 109 т.1).

Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав є те, що вона з моменту народження сина не проявляла до сина жодних материнських почуттів, не забрала дитину з пологового будинку, не брала жодної участі в організації процесу його годування, виховання та він був змушений наймати няню та віддати дитину у садочок. Відповідачка не цікавиться здоров`ям сина, не проводить з ним час.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б беззаперечно не підтверджують факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

При цьому суд діючи в інтересах дитини, враховуючи її вік - 3 роки (на час ухвалення рішення у справі), заперечення відповідачки проти позову, її намір відстоювати свої права на дитину, щире бажання змінити своє ставлення до батьківських обов`язків та намагання змінити свою поведінку, розуміння своєї помилки у пасивній поведінці відносно виховання сина, з огляду на те, що вона не втратила інтересу до участі у вихованні сина, бажає спілкуватися з ним, вчиняє дії для зміни ситуації, (подання нею позову до суду про визначення місця проживання дитини), визнав не доведеним, що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від їх виконання у такому їх ступені, щоб необхідно було застосувати такий крайній захід як позбавлення батьківських прав.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства", далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що "ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків".

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд обґрунтовано не погодився з цим висновком.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї.

Крім того, матеріали справи не містять даних проте, що за весь час окремого проживання сина від матері, до останньої застосовувались заходи впливу тапопередження пронеобхідність змінитиставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено.

Також судомне встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили проте, що син сторін не бажає спілкуватися з матір`ю, а мати- не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Як зазначала сама відповідачка вона самоусунулася на певний період від виконання батьківських обов`язків, оскільки не мала для цього ні фізичної, ні матеріальної можливості, проте змінила своє відношення й нині у суді заявила спір про визначення місця проживання дитини з нею.

Апеляційний суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. Матеріальне забезпечення та виховання дитини батьком, а також неможливість матері дитини належним чином виконувати батьківські обов`язки не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків.

Зокрема, суд першої інстанції взяв до уваги, що дитині на час розгляду справи виповнилося 3 роки й мати дитини вживає заходи щодо можливого налагодження зв`язку з сином.

Визначення місця проживання дитини з батьком також не свідчить про підставність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Суд, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, встановлених обставин цієї справи та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з метою захисту як найкращих інтересів дитини доцільним буде збереження її зв`язків із матір`ю та надання останній можливість вжити заходів щодо налагодження спілкування з дитиною.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.

Позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.

У справі, яка переглядається, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки таке суперечить вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, що вірно констатував суд першої інстанції.

Враховуючи наведене, узагальнені доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання сина, самоусунулася від участі у його житті, а також про те, що відсутні докази не винуватості відповідачки у невиконанні нею своїх обов`язків є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. Докази ж, які були надані позивачем, на думку колегії суддів, не доводять винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не дослідження доказів, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримали вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішив спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржуване рішення суду є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Єрмака Олега Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: