ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/688/23

Головуючий у першій інстанції Ріхтер В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/196/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Ріхтера В.В. від 03 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Борзна, дата складання повного тексту рішення 09 жовтня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він є власником автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується технічним паспортом НОМЕР_2 . 12.06.2022 року відповідач по вул. Незалежності 86А, м. Борзна Чернігівської області у вечірній час вчинив умисні дії щодо зупинення автомобіля марки Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача та, погрожуючи фізичною розправою, тримаючи в руках дерев`яну биту, почав умисно наносити нею удари по різним частинам автомобіля, чим заподіяв матеріальні збитки у вигляді пошкодження автомобіля на суму 343 287 грн. 25 коп., що підтверджується висновком товарознавчої експертизи. Позивач зазначав, що за фактом умисного пошкодження чужого майна ВП № 1 Ніжинського РВП ГУ НП у Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження № 0000185 від 20.06.2022 року. У вказаному кримінальному провадженні позивач є потерпілою особою. У рамках кримінального провадження, в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що до моменту пошкодження автомобіль марки Volkswagen Passаt, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , знаходився в технічно справному стані, водієм постійно підтримувався догляд автомобіля, як зовні, так і в салоні, пошкоджень не було, пошкоджень складових частин автомобіля також не було, пробіг автомобіля складав 198 538 км. Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № CE-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску внаслідок умисного пошкодження, що мало місце 12.06.2022 року, станом на 12.06.2022 року, може становити 343 287 грн. 25 коп., у зв`язку з чим, за доводами позивача, відповідач має перед ним грошове зобов`язання щодо сплати матеріальної шкоди у вигляді відновлювального ремонту пошкодженого майна у сумі 343 287 грн. 25 коп., відповідно до розрахунку вартості відновлювального ремонту, згідно висновку експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року. Також, із посиланням на висновки Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, але і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 38 090 грн. 76 коп. та 3% річних в сумі 8 605 грн. 69 коп. Вважаючи дії відповідача неправомірними, позивач просив стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03.10.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково. Судом стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 343 287 грн. 25 коп. матеріальної шкоди та 5 000 грн. моральної шкоди, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 476 грн. У задоволенні решти позовних вимог, судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов. Апелянт стверджує, що як на доказ наявності вини відповідача, а саме, заподіяння ним ударів битою по автомобілю, позивачем надано до суду технічний носій із відеозаписом. Апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що це відповідач завдає неодноразові удари битою по автомобілю позивача. Вказаний технічний носій із відеозаписом надано до суду першої інстанції, разом із заявою про приєднання доказів від 31.07.2023 року, в той час, коли провадження у справі було відкрито 26.06.2023 року. При цьому, у заяві про долучення доказів позивачем жодним чином не порушено питання поновлення строків для подання доказів, та відповідно, не обґрунтовано підстави, згідно яких вказані докази не були подані вчасно. Апелянт вказує, що даний доказ не міг бути прийнятий судом першої інстанції, з підстав пропуску строку подання доказу, невідповідності подання електронного доказу до вимог статті 100 ЦПК України. За доводами апелянта, суд першої інстанції проігнорував сумнів відповідача щодо відповідності поданої копії. Апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_2 завдає ударів по автомобілю позивача, ґрунтується на припущенні, оскільки постановою слідчого від 24.04.2023 року кримінальне провадження було закрито в частині незаконного пошкодження майна, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 194 КК України. Вказаною постановою, яка позивачем не оскаржувалась, жодних обставин причетності ОСОБА_2 до подій, пов`язаних із пошкодженням автомобіля ОСОБА_1 , не встановлено. Апелянт вказує, що факт вчинення з боку відповідача, щодо позивача, будь-якого кримінального правопорушення, не є доведеним, хоча саме на це неодноразово посилається сторона позивача. Щодо показань свідка ОСОБА_4 , апелянт зазначає, що вона є його колишньою дружиною, між ними склались неприязні стосунки, наявні майнові спори, у зв`язку з чим апелянт вважає її пояснення неналежними та недопустимими доказами у справі. Апелянт вважає, що стороною позивача не доведено факту завдання шкоди позивачу саме неправомірними діями відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просив залишити обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лук`яненко Р.В. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Костюк І.В. просив залишити обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач є власником автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.10).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що 12.06.2022 року відповідач по вул.Незалежності, 86-А в м.Борзна Чернігівської області, у вечірній час вчинив умисні дії щодо зупинення автомобіля марки Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_1 під керуванням позивача, та, тримаючи у руках дерев`яну биту, наніс удари по різним частинам автомобіля, чим заподіяв матеріальні збитки у вигляді пошкодження автомобіля.

Так, висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № CE-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року (а.с.29-36) встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, внаслідок умисного пошкодження, що мало місце 12.06.2022 року, станом на 12.06.2022 року, може становити 343 287 грн. 25 коп. Вказаний висновок було складено в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2022 року за № 0000185, за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи Чернігівським НДЕКЦ МВС України, на підставі постанови слідчого СВ відділення поліції №1 Ніжинського районного відділу поліції від 21.06.2022 року (а.с.26-27). У межах експертизи було проведено ремонтну калькуляцію №32-2022, згідно якої загальна сума запчастин складає 284 299 грн. 57 коп., вартість робіт - 19 891 грн. 40 коп., вартість фарбування з матеріалами - 39 096 грн. 28 коп., загальна вартість ремонту складає - 343 287 грн. 25 коп.

Постановою слідчого СВ відділення поліції №1 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 24.04.2023 року кримінальне провадження було закрито в частині незаконного пошкодження майна, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 194 КК України (а.с.108-109).

Постановою дізнавача СД відділення поліції №1 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 07.07.2022 року кримінальне провадження було закрито, у зв`язку із відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 статті 125 КК України (а.с.148).

Як на доказ вини відповідача, а саме, заподіяння ним ударів битою по автомобілю, позивачем було надано технічний носій із відеозаписом (а.с. 110), згідно якого вбачається, що певна особа завдає неодноразові удари битою по автомобілю позивача.

Як вбачається із постанови дізнавача СД відділення поліції №1 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 07.07.2022 року, вказаний відеозапис був також досліджений у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000101 від 12.06.2022 року за ч.1 ст.125 КК України, де відеозапис був визнаний речовим доказом. Так, вказаний диск було оглянуто, та, як зазначає дізнавач, в ході перегляду відео встановлено, що моментів нанесення ОСОБА_2 ударів ОСОБА_1 не видно (а.с.148).

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 , показала, що 12.06.2022 року вона ввечері їхала в автомобілі разом із ОСОБА_1 додому з роботи, ОСОБА_1 її підвозив, це було приблизно о 23.00 годині. Їм дорогу перегородила автівка, з якої вийшов ОСОБА_2 , після чого він почав бити битою автомобіль ОСОБА_1 , свої дії він довго не припиняв, застрибував на авто, порізав автівці колеса. ОСОБА_2 був дуже агресивний. Після його дій автомобіль був знівечений. Викликали поліцію, однак свідок її не дочекалася. Додатково пояснила, що ОСОБА_2 дійсно є її колишнім чоловіком, оскільки з ним вона розлучилася, відносини не підтримуються та вони не спілкуються. Неприязних відносин немає, підстав оговорювати ОСОБА_2 в неї немає.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що завдана майнова шкода відповідачем не спростована, і має прямий взаємозв`язок із подією, яка відбулась 12.06.2022 року. Надаючи оцінку наданому позивачем відеозапису, як доказу винуватості відповідача, а саме, заподіяння ним ударів битою по автомобілю, суд першої інстанції вказав, що із відеозаписів вбачається, що особу, яка завдає ударів, видно добре та чітко, її можливо ідентифікувати. Також, з відео видно та чутно, як особа, що завдає ударів битою, після приїзду на місце працівників поліції особисто зазначає, що вона не заперечує, що це він завдав умисно пошкоджень автомобілю через ревнощі щодо своє дружини та просить так це й зазначити. Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 03.10.2023 року, що із відеозапису безсумнівно убачається, щодо чого виник конфлікт - на ґрунті ревнощів, що неодноразово повторює особа, яка завдає ударів по автомобілю. Судом першої інстанції також прийнято до уваги, що вказаний відеозапис був також досліджений у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000101 від 12.06.2022 року за ч.1 ст.125 КК України, де він був визнаний речовим доказом. При цьому, суд першої інстанції вказав, що у постанові дізнавача від 07.07.2022 року прямо констатовано, що встановити причетність ОСОБА_2 до умисного нанесення тілесних ушкоджень не знайшла свого документального підтвердження, що, в свою чергу, не виключає нанесення ударів ОСОБА_2 по автомобілю. Крім того, сам ОСОБА_2 не оскаржував постанову про закриття кримінального провадження від 07.07.2022 року, в частині зазначення того, що він був учасником подій 12.06.2022 року. Суд першої інстанції вказав, що дана категорія справи передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, тобто, саме відповідач має спростувати заподіяння ним шкоди, при цьому, у даній справі відповідач жодного разу не з`явився до суду, не надіслав до суду відзив та не заперечив, що це не він наносить удари битою. Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував, що відносно показань даного свідка з боку представника відповідача зауважень не надійшло, та відповідач не просив їх визнати неналежними. І тому, суд першої інстанції вважав показання свідка ОСОБА_4 належними та допустимими, оскільки вони під сумнів учасниками судового розгляду не ставилися, доказів обмови свідком суду не надано, тим більше, що свідок попереджався про кримінальну відповідальність. Із врахуванням принципів змагальності та диспозитивності, практики Європейського Суду з прав людини, висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі №905/2382/17, від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, суд першої інстанції вважав непереконливими доводи представника відповідача про те, що у межах кримінальних проваджень вина відповідача не встановлена, а отже, і його винуватість у даній справі не доведена. Визначаючи розмір завданої відповідачем ОСОБА_1 матеріальної шкоди, суд першої інстанції прийняв, як належний та допустимий доказ, висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № CE-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року, яким встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, внаслідок умисного пошкодження, що мало місце 12.06.2022 року, станом на 12.06.2022 року, може становити 343 287 грн. 25 коп. При цьому, суд першої інстанції врахував, що сторона відповідача взагалі не ставила під сумнів вказаний висновок, та не висловлювала свою незгоду із загальною вартістю відновлювального ремонту автомобіля чи зауваження щодо порушення порядку проведення такої експертизи. Враховуючи, що згідно чинного законодавства відшкодовуються в повному обсязі збитки, відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов про відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 343 287 грн. 25 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Що стосується посилання позивача на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, та вимог заявленого позову про стягнення з відповідача суми боргу, з урахуванням індексу інфляції - 38 090 грн. 76 коп. та 3% річних - 8 605 грн. 69 коп., суд першої інстанції погодився, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, але і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди. Однак, за висновком суду, наведена практика Верховного Суду України не є релевантною до даної справи, при цьому, матеріалами справи не підтверджено, що позивач взагалі звертався до відповідача з питання відшкодування йому будь-яких коштів, між сторонами відсутні будь-які договірні зобов`язання, а сума є неузгодженою, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову у вказаній частині. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн. не є обґрунтованим достатніми доказами, та не відповідає фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції врахував, що позивачем в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначено лише те, що вона спричинена пошкодженням майна та неможливістю його використання, а також нанесенням тілесних ушкоджень, вчиненням відповідачем щодо позивача кримінального правопорушення. На думку суду першої інстанції, факт вчинення з боку відповідача щодо позивача будь-якого кримінального правопорушення не доведений, оскільки вже на день подання позовної заяви до суду у розпорядженні позивача були наявні дані щодо закритих кримінальних проваджень, і тому посилання на ту обставину, що відносно ОСОБА_2 наявні кримінальні провадження, в яких ОСОБА_1 є потерпілим, є недоречним та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи. Однак, судом першої інстанції було враховано, що внаслідок протиправних дій відповідача, тобто, пошкодження належного позивачу майна, були спричинені незначні вимушені зміни у життєвих стосунках. Зважаючи на зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, глибину фізичних і душевних страждань позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначити в сумі 5 000 грн., яка відповідає вимогам розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов. Апелянт стверджує, що як на доказ наявності вини відповідача, а саме, заподіяння ним ударів битою по автомобілю, позивачем надано до суду технічний носій із відеозаписом. Апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що це відповідач завдає неодноразові удари битою по автомобілю позивача. Вказаний технічний носій із відеозаписом надано до суду першої інстанції, разом із заявою про приєднання доказів від 31.07.2023 року, в той час, коли провадження у справі було відкрито 26.06.2023 року. При цьому, у заяві про долучення доказів позивачем жодним чином не порушено питання поновлення строків для подання доказів, та відповідно, не обґрунтовано підстави, згідно яких вказані докази не були подані вчасно. Апелянт вказує, що даний доказ не міг бути прийнятий судом першої інстанції, з підстав пропуску строку подання доказу, невідповідності подання електронного доказу до вимог статті 100 ЦПК України. За доводами апелянта, суд першої інстанції проігнорував сумнів відповідача щодо відповідності поданої копії. Апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_2 завдає ударів по автомобілю позивача, ґрунтується на припущенні, оскільки постановою слідчого від 24.04.2023 року кримінальне провадження було закрито в частині незаконного пошкодження майна, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 194 КК України. Вказаною постановою, яка позивачем не оскаржувалась, жодних обставин причетності ОСОБА_2 до подій, пов`язаних із пошкодженням автомобіля ОСОБА_1 , не встановлено. Апелянт вказує, що факт вчинення з боку відповідача, щодо позивача, будь-якого кримінального правопорушення, не є доведеним, хоча саме на це неодноразово посилається сторона позивача. Щодо показань свідка ОСОБА_4 , апелянт зазначає, що вона є його колишньою дружиною, між ними склались неприязні стосунки, наявні майнові спори, у зв`язку з чим апелянт вважає її пояснення неналежними та недопустимими доказами у справі. Апелянт вважає, що стороною позивача не доведено факту завдання шкоди позивачу саме неправомірними діями відповідача.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.1, ч.2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому, вказані витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані із відновленням порушеного права особи, а саме, без здійснення таких витрат є неможливим відновлення порушеного права особою.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним Законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04.08.2020 року у справі №925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене, та з урахуванням визначених цивільним процесуальним Законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи було встановлено, що позивач є власником автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.10).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що 12.06.2022 року відповідач по вул.Незалежності,86-А в м.Борзна Чернігівської області, у вечірній час вчинив умисні дії щодо зупинення автомобіля марки Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_1 під керуванням позивача та, тримаючи у руках дерев`яну биту, наніс удари по різним частинам автомобіля, чим заподіяв матеріальні збитки, у вигляді пошкодження автомобіля.

Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № CE-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року (а.с.29-36) встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, внаслідок умисного пошкодження, що мало місце 12.06.2022 року, станом на 12.06.2022 року, може становити 343 287 грн. 25 коп. Вказаний висновок було складено в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2022 року за № 0000185, за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи Чернігівським НДЕКЦ МВС України, на підставі постанови слідчого СВ відділення поліції №1 Ніжинського районного відділу поліції від 21.06.2022 року (а.с.26-27). У межах експертизи було проведено ремонтну калькуляцію №32-2022, згідно якої загальна сума запчастин складає 284 299 грн. 57 коп., вартість робіт - 19 891 грн. 40 коп., вартість фарбування з матеріалами - 39 096 грн. 28 коп., загальна вартість ремонту складає - 343 287 грн. 25 коп.

При цьому, в ході розгляду даної цивільної справи сторона відповідача не ставила під сумнів вказаний висновок, та не висловлювала свою незгоду із загальною вартістю відновлювального ремонту автомобіля чи зауваження щодо порушення порядку проведення вищевказаної експертизи.

Приписами ч.1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, позивач зазначав, що саме вказаною особою йому було завдано збитки внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, на підтвердження чого ним було надано технічний носій з відеозаписом (а.с.110), згідно якого вбачається, що певна особа завдає неодноразові удари битою по автомобілю позивача.

Як вбачається із постанови дізнавача СД відділення поліції №1 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 07.07.2022 року, вказаний відеозапис був також досліджений у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000101 від 12.06.2022 року за ч.1 статті 125 КК України, де відеозапис був визнаний речовим доказом. Так, вказаний диск було оглянуто, та, як зазначає дізнавач, в ході перегляду відео встановлено, що моментів нанесення ОСОБА_2 ударів ОСОБА_1 не видно. У даній постанові вказано: … В ході досудового розслідування даного кримінального проступку встановити факт причетність ОСОБА_2 до умисного нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 не знайшов свого документального підтвердження. (а.с.148-148,зворот) .

Відповідно до положень ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

У цивільних справах Європейський Суд з прав людини використовує стандарт баланс ймовірностей (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто, суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v Minister of Pensions [1947] 2 All ER 372). У практиці Європейського Суду з прав людини можна знайти десятки рішень, в яких Суд посилається на balance of probabilities для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v.Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. Європейський Суд з прав людини вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, вірогідністю, що визначена природою речей (inherentprobability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд.

Ще один стандарт доказування - поза розумним сумнівом. У справі Кобець проти України Європейський Суд з прав людини констатує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів, він керується критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17 вказує, що принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає із справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей, і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході судового розгляду даної справи відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, на спростування вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи досліджені судом докази по справі, які є документально підтвердженими, відсутні підстави вважати, що відповідачем ОСОБА_2 було спростовано презумпцію вини заподіювача шкоди у процесі розгляду даної цивільної справи, що є достатньою юридичною підставою для висновку про наявність вини ОСОБА_2 у заподіянні матеріальної шкоди ОСОБА_1 , шляхом умисного пошкодження належного йому транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску.

У контексті приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року відносно того, що завдана позивачу майнова шкода відповідачем не спростована, і має прямий взаємозв`язок із подією, яка відбулась 12.06.2022 року. Надаючи оцінку наданому позивачем відеозапису, як доказу винуватості відповідача, а саме, заподіяння ним ударів битою по автомобілю, суд першої інстанції вказав, що із відеозаписів вбачається, що особу, яка завдає ударів, видно добре та чітко, її можливо ідентифікувати. Також, з відео видно та чутно, як особа, що завдає ударів битою, після приїзду на місце працівників поліції особисто зазначає, що вона не заперечує, що це він завдав умисно пошкоджень автомобілю через ревнощі щодо своє дружини та просить так це й зазначити. Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 03.10.2023 року, що із відеозапису безсумнівно убачається, щодо чого виник конфлікт - на ґрунті ревнощів, що неодноразово повторює особа, яка завдає ударів по автомобілю. Судом першої інстанції також прийнято до уваги, що вказаний відеозапис був також досліджений у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000101 від 12.06.2022 року за ч.1 ст.125 КК України, де він був визнаний речовим доказом. При цьому, суд першої інстанції вказав, що у постанові дізнавача від 07.07.2022 року прямо констатовано, що встановити причетність ОСОБА_2 до умисного нанесення тілесних ушкоджень не знайшла свого документального підтвердження, що, в свою чергу, не виключає нанесення ударів ОСОБА_2 по автомобілю. Крім того, сам ОСОБА_2 не оскаржував постанову про закриття кримінального провадження від 07.07.2022 року, в частині зазначення того, що він був учасником подій 12.06.2022 року. Суд першої інстанції вказав, що дана категорія справи передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, тобто, саме відповідач має спростувати заподіяння ним шкоди, при цьому, у даній справі відповідач жодного разу не з`явився до суду, не надіслав до суду відзив та не заперечив, що це не він наносить удари битою. Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував, що відносно показань даного свідка з боку представника відповідача зауважень не надійшло, та відповідач не просив їх визнати неналежними. І тому, суд першої інстанції вважав показання свідка ОСОБА_4 належними та допустимими, оскільки вони під сумнів учасниками судового розгляду не ставилися, доказів обмови свідком суду не надано, тим більше, що свідок попереджався про кримінальну відповідальність. Із врахуванням принципів змагальності та диспозитивності, практики Європейського Суду з прав людини, висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі №905/2382/17, від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, суд першої інстанції вважав непереконливими доводи представника відповідача про те, що у межах кримінальних проваджень вина відповідача не встановлена, а отже, і його винуватість у даній справі не доведена. Визначаючи розмір завданої відповідачем ОСОБА_1 матеріальної шкоди, суд першої інстанції прийняв, як належний та допустимий доказ висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № CE-19/125-22/3861-АВ від 27.07.2022 року, яким встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Passat, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, внаслідок умисного пошкодження, що мало місце 12.06.2022 року, станом на 12.06.2022 року, може становити 343 287 грн. 25 коп. При цьому, суд першої інстанції врахував, що сторона відповідача взагалі не ставила під сумнів вказаний висновок, та не висловлювала свою незгоду із загальною вартістю відновлювального ремонту автомобіля чи зауваження щодо порушення порядку проведення такої експертизи. Враховуючи, що згідно чинного законодавства відшкодовуються в повному обсязі збитки, відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов про відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 343 287 грн. 25 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами Закону, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відеозапис із відтворенням подій, що мали місце 12.06.2022 року, є неналежним доказом у даній справі, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року, оскільки жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відеозаписи на диску, наданому стороною позивача, є сфальшованими або штучно змонтованими, стороною відповідача не надано. При цьому, необхідно зазначити, що звуко- та відеозапис є лише одним із видів доказів, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами по справі, згідно приписів статті 89 ЦПК України. Показання свідка ОСОБА_4 , з якими не погоджується апелянт, також відповідно до статті 90 ЦПК України, є одним із видів доказів. Положення ч.2,ч.3 статті 89 ЦПК України регламентують, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції також обґрунтовано встановлено спричинення неправомірними діями відповідача моральної шкоди позивачу, та вірно визначено розміром відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, виходячи із наступного.

Приписами ч.1, п.2 ч.2, ч.3 статті 23 ЦК України регламентовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 року у справі №216/3521/16-ц вказала, що виходячи із положень статей 16, 23 Цивільного кодексу України, та змісту права на відшкодування моральної шкоди, в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський Суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, № 68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року відносно того, що факт спричинення позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи. При цьому, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди саме у сумі 50 000 грн., не є обґрунтованим достатніми доказами. Судом враховано, що позивачем в обґрунтування спричинення йому моральної шкоди у позовній заяві зазначено лише те, що моральна шкода спричинена пошкодженням майна та неможливістю його використання, а також нанесенням тілесних ушкоджень, вчиненням відповідачем щодо позивача кримінального правопорушення. На думку суду, факт вчинення з боку відповідача щодо позивача будь-якого кримінального правопорушення не доведений, оскільки вже на день подання позовної заяви до суду у розпорядженні позивача були наявні дані щодо закритих кримінальних проваджень, і тому посилання на ту обставину, що відносно ОСОБА_2 наявні кримінальні провадження, у яких ОСОБА_1 має статус потерпілого, є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи. Однак, судом першої інстанції було вірно прийнято до уваги, що внаслідок протиправних дій відповідача, а саме, пошкодження ним належного позивачу майна, відбулись незначні вимушені зміни у життєвих стосунках позивача, якому необхідно було прикладати певні зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Судом також було враховано глибину фізичних і душевних страждань позивача, і виходячи із принципів розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн., в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості, і є належною сатисфакцією понесених позивачем душевних страждань.

Враховуючи зазначене вище, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 03.10.2023 року, оскільки вони не спростовують його висновки щодо необхідності часткового задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову. При цьому, вказані висновки суду узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03.10.2023 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: