Провадження № 2/204/344/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
29 квітня 2024 Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Чудопалової С.В.
за участю секретаря судового засідання Корягіної Р.Р.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 (адреса знаходження: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 . В обґрунтування вимог зазначає, що йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2004, засвідченого приватним нотаріусом Шевченко І.Б. та зареєстрованим в реєстрі за №124238 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 .У 2007 він уклав шлюб з ОСОБА_5 , після подружжя почало проживати разом у його квартирі. В 2019 відносини між подружжям почали руйнуватися та в травні 2019 відповідачка виїхала з квартири. У грудні 2019 рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що відповідач не поживає в даній квартирі вже понад три роки, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Крім того зазначає, що перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач та інші члени його сім`ї відповідачу не чинили. На підставі чого, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2023 прийнято позовну заяву, відкрито провадження та призначено цивільну справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 90).
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 .
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була неодноразово повідомлена у встановленому законом порядку. Будь яких заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є двоюрідною сестрою позивача пояснила, що відповідачка більше п`яти років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач на даний час мешкає з сином, доньку забрала його дружина. У 2019 шлюб між подружжям Берелет було розірвано. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач не чинив. Крім того зазначила, що у вказаній квартирі речі відповідачки відсутні та вони не підтримують стосунки.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 386 ЦК України, встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником 71/200 частин житлового буд. АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 71/200 від 22.09.2004, засвідченого приватним нотаріусом Шевченко І.Б. та зареєстрованим в реєстрі за №124238, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 133807 від 22.09.2004 (а.с.55,56-57).
Згідно з довідкою про склад сім`ї № 2656 від 18.04.2024, у будинку АДРЕСА_3 , зареєстровані: співвласник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 51).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2019 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.54).

Судом встановлено, що уквартирі АДРЕСА_4 протягом п`яти років не проживає без поважних причин, її особистих речей у квартирі немає, участі в його утриманні відповідач не приймає, даний факт також підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою позивача.

Разом з тим регулювання житлових відносин здійснюється спеціальним законом яким є Житловий Кодекс Української РСР.

Як зазначено у ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі

відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо

застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом норм матеріального права, зокрема ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України

передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на

жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і

не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156

ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його

сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що оскільки відповідач як колишній член сім`ї власника житлового приміщення згоди з власником житла на безоплатне користування житловим приміщенням не досяг, наміру укладати договір найму не має, комунальні послуги, які нараховуються обслуговуючими організаціями, не сплачує, в добровільному порядку визначив інше місце свого постійного проживання, але самостійно знятись з реєстрації у квартирі не бажає, що змушує позивача нести додаткові витрати на утримання житла, чим чинить йому перешкоди у користуванні своїм майном, тому виходячи з вимог передбачених ст.391 ЦК України, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні належною йому на праві власності квартирою та визнати відповідача таким, що втратив право користування нею, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 71, 72, 150, 156, 158, 163, ЖК України, ст..391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 76-81, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_4 та зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;(адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 );

Представник позивача - ОСОБА_3 (адреса знаходження: АДРЕСА_2 );

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ).Повний текст рішення складено 13.05.2024.

Суддя С.В. Чудопалова