УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 1008/6160/12

провадження № 61-5694ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Крата В. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Обуховим Володимиром Владиславовичем, нарішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом Васильківської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_2 про скасування розпоряджень про надання дозволу на розробку проектів землеустрою, розпорядження про затвердження проекту землеустрою та про визнання недійсним державних актів на право власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року Васильківська районна державна адміністрація Київської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 березня 2010 року розпорядженнями № № 890, 891, 895, 896 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були надані дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею по 2 га кожному у власність для ведення особистого селянського господарства на території Іванковичівської сільської ради за межами населеного пункту. 19 березня 2010 року висновком № 162/02-11 Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Васильківському районі, відповідачам було погоджено проект із землеустрою щодо відведення у приватну власність земельних ділянок площею 0,75 га - ОСОБА_5 0,75 га - ОСОБА_6 , 2 га - ОСОБА_3 , 2 га - ОСОБА_2 23 березня 2010 року розпорядженням № НОМЕР_1 позивача затверджено проект із землеустрою щодо відведення у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Іванковичівської сільської ради за межами населеного пункту площею 0,75 га - ОСОБА_5 0,75 га - ОСОБА_6 , 2 га - ОСОБА_3 , 2 га - ОСОБА_2 . На виконання зазначеного розпорядження відповідачам було видано державні акти право власності на земельні ділянки ЯИ № 775147, ЯИ № 775146, ЯИ № 775142, ЯИ № 775141.

Позивач вважав, що зазначені розпорядження про надання дозволу на розробку проектів землеустрою, про затвердження проекту землеустрою, державні акти на право власності на землю видано з порушенням вимог чинного законодавства. 30 серпня 2012 року Управлінням Держкомзему у Васильківському районі повідомлено позивача, що земельні ділянки відповідачів розташовані на землях Васильківського лісництва, і згідно викопіювання з чергового кадастрового плану ці земельні ділянки повністю вкриті лісовою рослинністю. Згода землекористувача - Васильківського лісництва на вилучення земельних ділянок, які були передані у приватну власність відповідачам, не надавалась. Відповідно до вимог частини третьої статті 186-1 ЗК України до складу Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. У разі погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, земельних ділянок для цілей, пов`язаних із розробкою корисних копалин, до складу Комісії залучається відповідно представник територіальних органів лісового господарства, водного господарства, державного гірничого нагляду. Однак Комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою було прийнято висновок №162/02-11 та розглянуто питання про погодження проекту землеустрою земель лісогосподарського призначення без залучення відповідних представників.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року позов задоволено.

Скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області № 891 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту.

Скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області № НОМЕР_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 у власність для ведення особистого селянського господарства на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту.

Визнано недійсним та скасувано Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 № 775143.

Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили.

Особа, яка не брала участі у розгляді справи, - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року поновлено строк та відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року закрито апеляційне провадження у справі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта, а тому він ні самостійно, ні через свого представника не має право оскаржувати в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

18 квітня 2024 року адвокат Обухов В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року порушені права заявника, оскільки 24 січня 2014 року він придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, участі у розгляді справи не приймав, є добросовісним набувачем, скасування акту на право власності призводить до порушення його на права на власність, оскільки є підставою для витребування земельної ділянки та позбавлення його права власності на земельну ділянку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року в апеляційному порядку не переглядалося.

Ураховуючи те, що оскаржене рішення суду першої інстанції апеляційним судом по суті не переглядалося, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року слід відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Аналіз частини першої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за виключенням випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Отже особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції. Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. […] розпорядження про затвердження проекту землеустрою за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване, незалежно від того, чи було воно визнане судом недійсним або скасоване. Тому судове рішення про скасування розпорядження про затвердження проекту землеустрою є правовою оцінкою суду, сформульованою судом при розгляді цієї справи за участі відповідача, і така оцінка не є обов`язковою для судів при розгляді іншої справи, в тому числі за участі скаржника - особи, яка не брала участі у цій справі. Тому судове рішення про задоволення позову в цій частині не вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не брала участі у цій справі. Щодо задоволення вимоги про визнання недійсним державного акта від 27 грудня 2012 року на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння, зокрема у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18). Тому аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимоги про скасування розпорядження про затвердження проекту землеустрою судове рішення про визнання недійсним державного акта є правовою оцінкою суду, сформульованою судом при розгляді цієї справи за участі відповідача, і така оцінка не є обов`язковою для судів при розгляді іншої справи, в тому числі за участі скаржника - особи, яка не брала участі у цій справі. Слід також мати на увазі, що державні акти на право власності або користування землею втратили значення документа, що посвідчує право власності або користування, оскільки речові права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тому судове рішення про задоволення позову в цій частині також не вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не брала участі у цій справі».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 752/17797/20 (провадження № 61-18802св21) вказано, що «у розумінні норм ЦПК України судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Апеляційний суд встановив, що Васильківська районна державна адміністрація Київської області обґрунтувала позовні вимоги, зокрема тим, що 19 березня 2010 року розпорядженнями № 891 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею по 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Іванковичівської сільської ралі за межами населеного пункту. 23 березня 2010 року розпорядженням № НОМЕР_1 Васильківської районної державної адміністрація Київської області затверджено проект із землеустрою щодо відведення у приватну власність земельних ділянок, зокрема 2 га - ОСОБА_2 . На виконання зазначеного розпорядження видано державні акти право власності на земельні ділянки. 30 серпня 2012 року Управлінням Держкомзему у Васильківському районі повідомлено позивача, що вказані земельні ділянки розташовані на землях Васильківського лісництва, і згідно викопіювання з чергового кадастрового плану повністю вкриті лісовою рослинністю. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року позов Васильківської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_2 задоволено. Скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області № 891 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та № НОМЕР_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 . Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 № 75143.

Встановивши, що рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку, яка належала відповідачу ОСОБА_2 , тому рішенням суду про скасування розпоряджень про надання дозволу на розробку проектів землеустрою, розпорядження про затвердження проекту землеустрою та про визнання недійсним державних актів на право власності на землю порушено його право на власність не свідчить про те, що станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції вирішувалось питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в розумінні пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року слід відмовити з цих підстав.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2012 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 1008/6160/12.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

В. І. Крат