Справа № 194/1316/24
Номер провадження № 2/194/626/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн. Також, 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172. 18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року. 20 жовтня 2023 року відповідачу було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги. Стверджує, що в порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, тому позивач вимушений звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становлять 3611,31 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 17446,88 грн. Загальна сума заборгованості складає 30837,83 грн.Зазначає, що Тернівським міським судом Дніпропетровської області розглядалася справа № 194/1943/23 в рамках якої йому було відмовлено в стягненні боргу через відсутність банківських виписок. Таким чином, предметом цієї справи є сума боргу 30837,83 грн. більша ніж у справі № 194/1943/23, де сума боргу була 25737,12 грн., та інші підстави банківські виписки. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 30837,83 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 968,86 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 6500,00 грн.

Позивач не з`явився у судове засідання, але надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності в письмовому провадженні, заперечень проти ухвалення рішення в заочному розгляді справи не висловлював.

Відповідач не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн., строком до 25 листопада 2022 року. Договором передбачена сплата відсотків, комісії.

26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року, про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774.

19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року.

19 жовтня 2023 року та 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату суми заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року в розмірі 25737,12 грн.

Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становлять 3611,31 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 17446,88 грн. Загальна сума заборгованості складає 30837,83 грн.

Відповідно до заочного рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено. Рішенням суду встановлено, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн., строком до 25 листопада 2022 року, договором передбачена сплата відсотків, комісії. 26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року, про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774. 19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року. 19 жовтня 2023 року та 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату суми заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року в розмірі 25737,12 грн. Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн. Загальна сума заборгованості складає 25737,12 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2024 року заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23 змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишено без змін. В мотивувальній частині зазначено, що деталізований розрахунок та відповідна виписка позивачем не надана, таким чином колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами саме розміру заборгованості.

Позивачем долучено до позовної заяви банківські виписки відносно ОСОБА_1 у кредитному договорі № 29849-ФО/2013/172 за період з 26.11.2013 по 18.10.2023 року.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі « ОСОБА_3 проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 Кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду висловилась щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Наведена вище правова позиція підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19, провадження № 12-42гс22, в якій зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові не знайшла підстав для відступу, зміни чи доповнення наведеного правового висновку.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

В той же час, відповідної виписки по картковому рахунку відповідача, разом із матеріалами позовної заяви чи безпосередньо під час розгляду справи судом першої інстанції, надано не було.

Звертаючись до суду вперше, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа №755/18920/18, провадження №61-17205ск19.

Отже, як вбачається з рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову про стягненні заборгованості у розмірі 25737,12 грн., з яких: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн., а також відмовлено у стягненні судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2024 року заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23 змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишено без змін. В мотивувальній частині зазначено, що деталізований розрахунок та відповідна виписка позивачем не надана, таким чином колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами саме розміру заборгованості.

Позивачем долучено до позовної заяви розрахунки та банківські виписки відносно ОСОБА_1 у кредитному договорі № 29849-ФО/2013/172 за період з 26.11.2013 по 18.10.2023 року.

Позивач звертається до суду з позовною заявою, де просить стягнути заборгованість у розмірі 30837,83 грн., з яких: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становлять 3611,31 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 17446,88 грн.

Тобто, позивач збільшив період, за який просить стягнути заборгованість чергового платежу, інфляційні втрати та пеню, при цьому сума заборгованості чергового платежу залишилася без змін у розмірі 9779,64 грн., а суми інфляційних втрат та пені збільшив на період з 31 жовтня 2023 року по 20 липня 2024 року та надавши нові розрахунки і банківські виписки.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Таким чином, в задоволені стягнення суми заборгованості чергового платежу у розмірі 9779,64 грн. слід відмовити, оскільки рішення суду в цій частині набрало законної сили 01 липня 2024 року та зазначення позивачем як нові обставини збільшення періоду, за який останній просить стягнути заборгованість чергового платежу, при тому, що сума заборгованості чергового платежу залишилася без змін у розмірі 9779,64 грн., та надання нових розрахунків і банківських виписок не є підставою для перегляду остаточного рішення суду.

Таким чином, в задоволені стягнення суми інфляційних втрат за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року, які становлять 2911,44 грн., пені за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року, яка становить 13046,04 грн. слід відмовити, оскільки рішення суду в цій частині набрало законної сили 01 липня 2024 року та зазначення позивачем як нові обставини збільшення періоду, за який останній просить стягнути заборгованість чергового платежу, інфляційних втрат та пені, при цьому сума заборгованості чергового платежу залишилася без змін у розмірі 9779,64 грн., а суми інфляційних втрат збільшив на період з 01 листопада 2023 року по 20 липня 2024 року, а пені з 09 грудня 2023 року по 20 липня 2024 року, та надання нових розрахунків і банківських виписок не є підставою для перегляду остаточного рішення суду.

Оскільки, судом відмовлено в задоволенні стягнення суми заборгованості чергового платежу - 9779,64 грн., та інфляційних втрат за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року, які становлять 2911,44 грн., пені за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року, яка становить 13046,04 грн., тому слід відмовити в задоволені стягнення суми інфляційних втрат за збільшений період з 01 листопада 2023 року по 20 липня 2024 року та пені з 09 грудня 2023 року по 20 липня 2024 року.

На підстав зазначеного, суд вважає, що в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, слід відмовити.

Тому, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, і в стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу на користь позивача також слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 512, 516, 526, 527, 530, 549, 610, 611, 628, 629, 634, 638, 1052, 1054 ЦК України, ст.ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 256, 280, 281 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін