УХВАЛА

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 715/1705/14-ц

провадження № 61-7853св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 05 квітня 2007 року між АКІБ «УкСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 90 000,00 дол. США строком до 04 квітня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 квітня 2007 року між АКІБ «УкСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 51587, предметом якого є житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 422 кв. м, житловою площею 205,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АКІБ «УкСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитного зобов`язання виникла заборгованість, яку він не сплатив.

ПАТ «Дельта Банк» просило суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» у власність житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 422 кв. м, житловою площею 205,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на указаний предмет іпотеки; виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей та інші документи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 05 квітня 2007 року, яка становить 105 472,04 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 422 кв. м, в тому числі житловою площею 205,7 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», огорожі № 1-б, колодязя № 7, вигрібної ями літ. «І», шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність.

Виселено з житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та зобов`язано його передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей та інші документи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк набув право звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту не виконував належним чином.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року скасовано.

В позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18). Договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням. Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Що стосується позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про виселення та зобов`язання вчинити дії, то вони є похідними від основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, в задоволенні якої судом апеляційної інстанції відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_2 , особа, яка не брала участі у справі, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційну суду, заочне рішення суду першої інстанції залишити в силі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона є дружиною ОСОБА_3 04 жовтня 2019 року вона надала свою згоду чоловіку - ОСОБА_3 на укладення її чоловіком будь-яких правочинів. Оскаржуваним судовим рішенням безпосередньо вирішення питання про законні інтереси скаржника, адже під час розгляду апеляційним судом цієї справи ОСОБА_2 була співвласницею спірного майна.

Суд порушив статті 3, 13 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципи остаточності судового рішення, правової визначеності, добросовісності, не в повній мірі досліджені обставини справи, не залучено до участі у справі осіб, яким спірне майно належало на праві власності на час розгляду справи в апеляційному суді.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив виключно із того, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення (визнання права власності на предмет іпотеки) є неналежним. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував інших обставин цієї справи. З моменту ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки, у якому встановлено факт невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором (30 вересня 2014 року), та до моменту перегляду справи в суді апеляційної інстанції (20 лютого 2020 року) предмет іпотеки було спочатку набуто у власність банком у момент набуття чинності рішенням суду першої інстанції - 10 жовтня 2014 року, таке право зареєстровано 10 травня 2018 року (вказано у п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2019 року та підтверджується витягом від 08 жовтня 2019 року), реалізовано на електронних торгах «Прозоро» в інтересах банку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що є органом державної влади, та укладено із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 08 жовтня 2019 року. На час перегляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій зазначений договір купівлі-продажу від 08 жовтня 2019 року є чинним, відсутні докази, які б підтверджували визнання його недійним чи скасування в установленому законом порядку.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (подібні висновки містяться у пунктах 6.52-6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Також заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2010 року у справі № 2-4244/2010 року стягнено на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 0 від 03 квітня 2007 року в сумі 668 115,96 грн та судові витрати, а 17 січня 2011 року видано виконавчий лист. Таким чином, вже станом на 2010 рік існувала заборгованість позивача за вказаним кредитним договором № 0 від 03 квітня 2007 року і він мав можливість передбачити і дізнатися та повинен був відстежувати дії банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому чи позасудовому порядку.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 2-1931/10, від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8077/13-ц; постановах Великої Палата Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження № 12- 127гс19), від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 908/1926/16, від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17).

Позиція Верховного Суду

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Аналіз частини першої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за виключенням випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Отже особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/33742/19 (провадження № 61-10156св22) зазначено, що «у разі подання касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі і касаційний суд встановить, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, касаційне провадження підлягає закриттю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 752/17797/20 (провадження № 61-18802св21) вказано, що «в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження

№ 14-726цс19) зазначено, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції. Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. У розумінні норм ЦПК України судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Колегія суддів зазначає про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, що узгоджується із правовими висновками зробленими Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 911/3250/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

У справі, що переглядається:

апеляційний суд переглядав заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1 , шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ;

апеляційний суд встановив, що ПАТ «Дельта Банк» обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя є способом позасудового врегулювання, оскільки сторони в договорі іпотеки не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки;

ОСОБА_2 обґрунтовує порушення своїх прав внаслідок прийняття 20 лютого 2020 року апеляційним судом оскарженої постанови тим, що зазначене нерухоме майно реалізовано на електронних торгах «Прозоро» в інтересах банку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та укладено із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 08 жовтня 2019 року, вона є співвласником цього майна;

аналіз змісту постанови апеляційного суду від 20 лютого 2020 року свідчить, що суд апеляційної інстанції перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, та в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, висновків щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_2 постанова апеляційного суду не містить, питань, що виходять за межі апеляційного перегляду, зокрема щодо законності та добросовісності подальших дій та правочинів із зазначеним майном, апеляційний суд не вирішував.

За таких обставин відсутні підстави для висновку, що безпосередньо судом апеляційної інстанціїбуло ухвалено рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що оскарженою постановою апеляційного суду не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 715/1705/14-цзакрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

В. І. Крат