Справа № 143/616/24
12.11.2024 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області, в складі:
головуючого - судді Бойка А. В.,
з участю секретаря Шуваріної В. А.,
представника позивача - адвоката Неживок І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Погребище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, -
У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, в якій просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов мотивований тим, що 16.09.2009 між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який 03.09.2015 за рішенням Тетіївського районного суду Київської області було розірвано.
Від даного шлюбу в сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу позивач та відповідачка залишилилися проживати за однією адресою.
У серпні 2022 року відповідачка перестала проживати з позивачем та їхньою спільною донькою та переїхала до с. Плисків Вінницького району Вінницької області.
Протягом останніх двох років відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, з серпня 2022 року не цікавиться життям дочки, її навчанням, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на утримання, відвідувала дочку за два роки лише один раз.
Позивач вважає, що оскільки відповідачка ухиляється від виконання обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, зокрема не виховує дитину, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не створює належні умови її розвитку, не поважає гідність дитини, не готує її до самостійного життя, тому наявні всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав.
11.07.2024 суддею ухвалено відкрити провадження у справі та її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 21).
Ухвалою суду від 17.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також задоволено клопотання позивача про виклик свідків у справі (а.с. 42).
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Неживок І.В. в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили ухвалити рішення про задоволення позову.
Представник позивача пояснив, що мати дитини ОСОБА_2 протягом більше двох з половиною років з дочкою не проживає, не цікавиться нею, дочка ОСОБА_3 постійно проживає з батьком, який повністю займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. Вважає, що висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є необґрунтованим та безпідставним, так як позивач одноособово займається вихованням та утриманням дитини. Також пояснив, що станом на теперішній час невиконання батьківських обов`язків зі сторони відповідачки протягом приблизно трьох років, а також небажання останньої приймати участь у судовому розгляді справи та участі у засіданні комісії з питань захисту прав дитини свідчить про її байдужість до цієї ситуації та відсутність намірів змінити свою поведінку по відношенню до своєї дитини, що є підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 .
Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відзив на позов не подала.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області, в судове засідання не з`явився, однак 01.10.2024 від начальника служби у справах дітей та сім`ї ОСОБА_4 до канцелярії суду засобами електронної пошти надійшла заява про розгляд справи без участі сторони, в якій просила справу розглядати у їхню відсутність, а також направила висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затверджений рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області № 319 від 26.09.2024 (а.с. 34-38).
В судовому засіданні була заслухана неповнолітня ОСОБА_3 , яка повідомила, що проживає разом з батьком без матері приблизно три роки. Зараз її мати ОСОБА_2 проживає у своєї матері в с. Плисків Вінницького району Вінницької області, тому що звільнилася з роботи в м. Києві. На теперішній час з матір`ю майже не спілкується, лише іноді переписується у мережі Вайбер. По телефону розмовляла з матір`ю більше року тому. Стосунки між нею та матір`ю холодні. Мати не запрошує її до себе в гості та сама до неї не приїжджає також. За весь час мати лише один раз пропонувала їй поїхати з нею м. Київ, на що вона не погодилася та більше від матері не було пропозицій жити з нею разом. Востаннє матір бачила тиждень тому випадково в с. Плисків, коли приїздила в гості до своєї бабусі. Мати була в стані алкогольного сп`яніння. Батько перепон у спілкуванні з матір`ю їй не чинить, однак в неї самої бажання спілкуватися з матір`ю немає. Мати не цікавиться її навчанням та життям в цілому, а тільки нарікала їй, що вона не розуміє її життєвої ситуації. Не заперечувала проти позбавлення матері батьківських прав, так як материнської любові вона від неї не відчувала, завжди була ближчою до свого батька. Пояснила, що її виховання та матеріальне утримання здійснюється виключно батьком.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що є сусідкою в м. Тетіїв по вулиці Зарічна, де проживає позивач, в родинних відносинах з ним не перебуває. Також зазначила, що позивач ОСОБА_1 одноособово займається вихованням та утриманням дочки ОСОБА_6 . Мати дитини в її житті участі не приймає. Навіть, коли позивач та відповідачка проживали разом, дитиною займався батько. Мати дитини на роботу не ходила, а згодом залишила позивача та їх спільну дочку одних. Вказала, що матір дитини вона з тих пір не бачила більше як два з половиною роки. Також додала, що ОСОБА_2 , як мати про дитину не турбувалася, дитиною займався тільки батько.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що є сусідом позивача з 2019 року та не являється йому родичем. У 2022 році відповідачка залишила позивача і їхню спільну дитину та кудись поїхала. Також додав, що, коли відповідачка жила разом з позивачем, то він неодноразово бачив, що та вживала алкогольні напої. Востаннє відповідачку в м. Тетіїв після того, як вона поїхала від позивача та дитини, бачив два роки тому, однак до колишнього чоловіка та дитини вона не приходила. Вказав, що вихованням та утриманням дочки займається батько. Він разом з позивачем неодноразово купували речі своїм дітям. Також зазначив, що зі слів його дочки, яка є однокласницею дочки позивача ОСОБА_6 , мати останньої з нею не спілкується.
Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. А тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для правильності вирішення спору, визначившись із нормами матеріального права, предметом правового регулювання яких є спірні правовідносини, суд встановив наступне.
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.12.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області (а.с. 8).
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.09.2015 у справі № 380/1281/15-ц, яке набрало законної сили 15.09.2015, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.09.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області за актовим записом № 86, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_8 » (а.с. 7).

Відповідно до копії витягу з реєстру Тетіївської територіальної громади від 08.03.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18.12.2009 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно копії акту, складеного 27.06.2024 депутатом міської ради ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 під час проведення обстеження виявлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за вказаною адресою та проживає з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати дочки, колишня дружина, ОСОБА_2 з ними не проживає з серпня 2022 року, про що підтвердили свідки (сусіди), участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає (а.с. 12).

Відповідно до копії характеристики ОСОБА_3 , 2009 року народження, учениці 8 класу Тетіївського ліцею № 1 Тетіївської міської ради Київської області, остання навчається у даному закладі з першого класу. За роки навчання зарекомендувала себе як старанна і дисциплінована учениця. Виховується в неповній сім`ї. Батько приділяє належну увагу вихованню дочки. Завжди цікавиться її навчанням та поведінкою, відвідує класні та онлайн батьківські збори (а.с. 11).

Рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області від 26.09.2024 № 319 «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав, згідно з яким орган опіки та піклування виконавчого комітету вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 34-38).

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Разом з тим, позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У п. 18 вищезазначеної Постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, з висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який затверджено рішенням Виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області № 319 від 26 вересня 2024 року вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свою позицію обґрунтували тим, що на час розгляду даного питання комісія не встановила вагомих і достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дочки ОСОБА_3 , 2009 року народження. Мати дитини ОСОБА_2 надіслала на адресу комісії заяву, згідно якої повідомила, що у зв`язку з зайнятістю на роботі в м. Києві прибути у визначений день на засідання комісії не може, просить розглядати питання щодо позбавлення її батьківських прав без її участі. Водночас, у ході телефонної розмови повідомила, що дійсно колишній чоловік та її донька просили написати заяву про те, що вона згідна на позбавлення батьківських прав, оскільки батька дитини можуть забрати на війну. На цей час вона офіційно працює в м. Києві, з донькою підтримує стосунки, в міру можливостей допомагає матеріально. Заради доньки, її спокою і добрих відносин, згідна зробити все, що та попросить (а.с. 35-37).

Отже, суд відхиляє доводи сторони позивача про байдужість та небажання відповідачки ОСОБА_2 приймати участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини, так як згідно вищевказаного висновку остання була обізнана про те, що щодо неї розглядається питання про позбавлення її батьківських прав та в телефонному режимі надала свої пояснення.

Також, суд наголошує, що висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який затверджено рішенням Виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області № 319 від 26 вересня 2024 року, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Разом з тим, суд зауважує, що відмова батьків від батьківських прав та їхня згода на позбавлення їх батьківських прав не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення їх батьківських прав відносно дитини, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому суд зазначає, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова батьків від батьківських прав на дитину є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених Сімейним кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року по справі № 401/1944/22.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини.

Надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дочки, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Дослідивши докази на предмет їх належності і допустимості суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, і з тих підстав, що в ході судового розгляду не було встановлено наявності жодних нереалізованих намірів батька в інтересах дитини, що він не зміг реалізувати без позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

Також, сторона позивача не навела переконливих доводів на підтвердження того, що позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дочки ОСОБА_3 як найкраще відповідатиме інтересам останньої та сприятиме в подальшому її фізичному, духовному та моральному розвитку.

Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що відповідачка зловживає спиртними напоями, оскільки у наявних у справі матеріалах відсутні документи, що підтверджують факт зловживання ОСОБА_2 алкогольними напоями.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

Заслухана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснила про свою прихильність до батька та відсутність матері в її житті.

Оскільки ОСОБА_3 тривалий час проживає разом із батьком ОСОБА_1 , відносини з яким для неї є пріоритетними, з`ясована думка дитини не може вважатися визначальною, переважною підставою при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її справжнім інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким діти в силу свого віку та життєвого досвіду неспроможні надавати виважену та правильну оцінку.

Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 як матері, з урахуванням наведеного вище, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Особисті конфліктні відносини між батьками не можуть суперечити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку матері. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Отже, позивач не обґрунтував в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 батьківських прав та не надав беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

При цьому, позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017).

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає, що в діях відповідачки має місце невідповідне виконання батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому відповідачку слід попередити про необхідність змінити ставлення до її виховання.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про передчасність прийняття такого рішення і надання можливості відповідачці змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, необхідно попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд -

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21.11.2024.

Суддя