Провадження № 22-ц/801/1878/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуСправа № 127/16144/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Михайленком Дмитром Валерійовичем, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, постановлену у цій справі 15 липня 2024 року суддею цього Борисюк І.Е.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивований тим, що 04 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за письмової згоди його дружини ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_2 102 000 доларів США, що еквівалентно 2 855 490 грн. ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу позику у строк до 04 лютого 2024 року. Однак позичальник не повернув позикодавцю кошти ні станом на 04 лютого 2024 року, ні станом на день подачі позову. В якості забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань із повернення позики 12 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір застави, за умовами якого ОСОБА_2 передав позивачу під заставу 20 % частки у статутному капіталі ТОВ «Генетик-Лаб».

Пославшись на викладені обставини, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів 6 296 747, 14 грн., які складаються із заборгованості за договором позики, пені та 12 % річних.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходяться на всіх рахунках відповідачів у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке їм належить, у межах ціни позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_2 станом на день подання позовної заяви до суду не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики. На виконання умов договору позики сторони договору погодили як заставу рухоме майно, яке перебувало у власності подружжя. Однак звернення стягнення на предмет застави не може забезпечити повернення позики. Зважаючи на тривалий строк неповернення ОСОБА_2 грошових коштів та значну суму заборгованості 6 296 747, 14 грн., виконання рішення суду у випадку задоволення позову здійснюватиметься за рахунок майна відповідачів, тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, які належать відповідачам у межах суми позову, є співмірним заходом забезпечення такого позову.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02 липня

2024 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 та знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

04 липня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання адвоката Михайленка Д.В., діючого в інтересах ОСОБА_2 , про скасування заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року.

Клопотання мотивоване тим, що суд ухвалою від 14 травня 2024 року на порушення ч. 4 ст. 150 ЦПК України наклав арешт на рахунок відповідача ОСОБА_2 , відкритий в банківський установі, на який надходить заробітна плата, яка є єдиним джерелом його доходу. Саме на тій стадії суд мав перевірити конкретне майно чи грошові кошти, що належать відповідачам та де вони знаходяться, при цьому позивач, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 і знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, в межах ціни позову 6 296 747, 14 грн, та на майно, яке належить ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 , інформацію про номери рахунків, банківську установу де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення, суду не надав. Кв. АДРЕСА_1 , на яку виконавцем накладено арешт, належить ОСОБА_3 в розмірі 1/8 частки, а тому накладення арешту на це майно, порушує права інших співвласників цієї квартири. Крім того, у даній квартирі з 25 грудня 2012 року зареєстрована неповнолітня дитини відповідачів, тому передача на реалізацію цього нерухомого майна без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення є неможливою. При розгляді заяви про забезпечення позову судом мало бути більш детально досліджено ту обставину, що 20 % частки у статутному капіталі ТОВ «Генетик-Лаб» недостатньо для погашення суми позики, тобто судом було прийнято на віру аргументи позивача, наведені у заяві про забезпечення позову, про те, що цінність статутного капіталу ТОВ «Генетик-Лаб» є малою без призначення відповідних експертиз. Відтак застосовані судом заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими вимогами позивача, неадекватними і безпідставними, а тому підлягають скасуванню.

15 липня 2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні клопотання адвоката Михайленка Д.В., діючого в інтересах ОСОБА_2 , про скасування заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, відмовлено.

Не погодившись із постановленою ухвалою, представник ОСОБА_2 - адвокат Михайленко Д.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановите нове судове рішення, яким скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року. Зокрема скаржник посилається на те, що кв. АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, частково належить ОСОБА_3 в розмірі частки 1/8, тому накладення арешту на вказане майно порушить права інших власників цієї квартири, в даній квартирі з 25 жовтня 2012 року зареєстрована неповнолітня дитина відповідачів; постановляючи ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на всіх рахунках відповідачів в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, суд не з`ясував, які рахунки в банківських установах відкриті відповідачами та яке їх призначення; при розгляді заяви про забезпечення позову судом мало бути більш детально досліджено ту обставину, що 20 % частки у статутному капіталі ТОВ «Генетик-Лаб» недостатньо для погашення суми позики, тобто судом було прийнято на віру аргументи позивача, наведені у заяві про забезпечення позову, про те, що цінність статутного капіталу ТОВ «Генетик-Лаб» є малою без призначення відповідних експертиз.

12 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_3 - адвокат Михайленко Д.В. направив заяву про приєднання до вказаної апеляційної скарги, до якої долучив квитанцію про сплату судового збору та докази направлення цієї заяви іншим учасникам справи. 28 серпня 2024 року ухвалою Вінницького апеляційного суду зазначену заяву прийнято до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржувана ухвала суду першої інстанції цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши її законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання адвоката Михайленка Д.В., діючого в інтересах ОСОБА_2 , про скасування заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що судом накладено арешт не на рахунки відповідачів, а на грошові кошти, які знаходяться на їх рахунках у банківських установах, без визначення номерів банківських рахунків та самих банківських установ. Перевірка рахунків боржника належить до повноважень виконавчої служби, і, відповідно, в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання і кошти, на якому вони розміщені, є саме коштами, що складають заробітну плату, як стверджує заявник/відповідач, й зняття арешту з коштів, розміщених на такому рахунку (далі суд не закінчив цю свою мотивацію). Для боржника/відповідача надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Судом накладено арешт на усе майно, що належить відповідачам на праві власності, без конкретизації цього майна, однак в межах ціни позову. Твердження адвоката Вербовського В.В. про порушення таким заходом забезпечення, як арешт майна, прав та інтересів неповнолітньої дитини, є безпідставним, адже арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Оцінку співмірності та адекватності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогам вже було надано судом в ухвалі від 14 травня 2024 року, результат якої наразі не змінився. Застосовані ухвалою суду від 14 травня 2024 року заходи забезпечення позову не призводять до невиправданого обмеження прав відповідачів та не завдають їм шкоди чи збитків, а лише тимчасово унеможливлюють розпорядження майном, на яке накладено арешт, до вирішення спору в суді. Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, як і щодо скасування заходів забезпечення позову, суд не з`ясовує фактичні обставин справи, а також не оцінює належності, допустимості і достовірності доказів щодо суті спору. Лише під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, які правовідносини випливають із встановлених обставин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити тощо. Суд також звертає увагу учасників справи на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. Застосовані ухвалою суду від 14 травня 2024 року заходи забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту, право на який у відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має кожен чиї права було порушено. Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту; протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Вирішуючи клопотання адвоката Михайленка Д.В., діючого в інтересах ОСОБА_2 , про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні у цій частині, послався на відповідні норми права, які регулюють дані правовідносини, проте такий свій висновок суд належним чином не обґрунтував.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2024 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 та знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн. (а. с. 74-75).

18 червня 2024 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дейдишем С.І. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, про арешт майна боржника ОСОБА_2 , про арешт коштів ОСОБА_2 та про закінчення виконавчого провадження (а. с. 79-82). Із тексту постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_2 слідує, що виконавець постановив: «Накласти арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунка/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 6 296 747, 14 грн.».

У ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

Відповідно до положень ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Суд може скасувати забезпечення позову у зв`язку зі зміною умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову. Підставами для скасування заходів забезпечення позову може бути ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову або повне фактичне виконання судового рішення про задоволення позову.

Отже, заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України).

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням (ч. 4 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається: 1) у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, 2) відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, 3) у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20, зокрема, зазначено наступне.

Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10 ч. 1 ст. 34 цього Закону (абз. 2 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) (п. п.14, 7.15 постанови).

При цьому передбачене абз. 2 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до п. п. 1 ч. 4 ст. 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною встановленою законом.

Одночасно слід звернути увагу, що наявність у виконавчому провадженні звітів підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати про нарахування доходів та розмір утримань з цього доходу на погашення боргу, надає можливість виконавцю здійснювати не тільки контроль за правильністю такого утримання, а й можливість визначення розмір коштів, які складають дохід боржника, з якого здійснення стягнення неможливе.

У випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

У разі, якщо банк не повідомив державного виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 338/1125/23)

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що представник ОСОБА_2 , звертаючись до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, не врахував, що захист прав боржника у разі накладення арешту на рахунок, який використовується ним для виплати заробітної плати, здійснюється або у спосіб повернення банком постанови виконавця без виконання відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», або у спосіб зняття такого арешту виконавцем, зокрема, і внаслідок доведення боржником виконавцю обставин того, що рахунок, на який накладено арешт, має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, а також не звернув уваги на те, що, державний виконавець своєю постановою про накладення арешту на кошти боржника ОСОБА_2 наклав арешт не на всі його грошові кошти, як зазначалося в названій ухвалі суду про накладення арешту, вжиті заходи забезпечення якою він просить скасувати, а на його грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на його кошти/електронні гроші на рахунка/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що жодним чином не завадило йому накласти арешт на рахунок, який використовується боржником для виплати йому заробітної плати, тому у задоволенні вимоги клопотання про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на грошові кошти, вжитого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, слід відмовити саме з цих підстав.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 08 липня 2024 року у справі № 916/143/24.

Оцінивши обґрунтованість та законність ухвали суду першої інстанції в частині вирішення вимог клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Михайленка Д.В. про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на майно, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про відмову у його задоволенні у цій частині, а доводи апеляційної скарги про те, що кв. АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, частково належить ОСОБА_3 в розмірі частки 1/8, тому накладений арешт на вказане майно порушує права інших власників цієї квартири, в даній квартирі з 25 жовтня 2012 року зареєстрована неповнолітня дитина відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи є аналогічними аргументам, які викладені були у вказаному вище клопотанні про скасування заходів забезпечення позову, оцінку яким було вже надано судом попередньої інстанції у оскаржуваній ухвалі, такі посилання скаржника наведених вище висновків суду не спростовують.

Разом з тим, інші доводи апеляційної скарги, а саме про те, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на всіх рахунках відповідачів в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, суд не з`ясував, які рахунки банківських установах відкриті відповідачами та яке їх призначення, при розгляді заяви про забезпечення позову судом мало бути більш детально досліджено ту обставину, що 20 % частки у статутному капіталі ТОВ «Генетик-Лаб» недостатньо для погашення суми позики, тобто судом було прийнято на віру аргументи позивача, наведені у заяві про забезпечення позову, про те, що цінність статутного капіталу ТОВ «Генетик-Лаб» є малою без призначення відповідних експертиз, також не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки у даному випадку предметом перегляду апеляційного суду є не ухвала про забезпечення позову, а ухвала суду про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Михайленка Д.В. про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на грошові кошти, проте такий свій висновок належним чином не мотивував, не повно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення цього питання, отже оскаржувану ухвалу слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в частині вирішення вимог клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Михайленка Д.В. про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на майно та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення у цій частині, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України вказану ухвалу в названій частині слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Михайленком Дмитром Валерійовичем, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2024 року задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2024 року в частині вирішення вимоги клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Михайленка Дмитра Валерійовича про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 та знаходяться на усіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн., вжитого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2024 року в частині вирішення вимоги клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Михайленка Дмитра Валерійовича про скасування такого заходу забезпечення позову як арешт на майно, що належить ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 , у межах ціни позову 6 296 747, 14 грн., вжитого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий