Справа № 464/8103/23
пр.№ 2/464/308/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., секретар судового засідання Андрушків В.О., розглянувши цивільну справу № 464/8103/23 про поділ спільного майна подружжя, учасниками у якій виступають:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

а також представники учасників справи:

представник позивача - адвокат Чорноткач Н.З.

представник відповідача адвокат Семенов В.О.

в с т а н о в и в :

Адвокат Чорноткач Г.З. від імені та інтересах позивача звернулася до Сихівського районного суду м.Львова з позовом в порядку цивільного судочинства, в якому просить:

визнати спільною сумісною власністю подружжя, сторін по справі, нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (трикімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м, комора у підвалі площею 1,3 кв.м);

поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право приватної власності на частку квартири АДРЕСА_1 (трикімнатної квартиру загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м, комора у підвалі площею 1,3 кв.м).

Свої вимоги позивач обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, адже спірну квартиру набуто з шлюбі із відповідачем.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 29 листопада 2023 року залишив позовну заяву без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Суддя ухвалою від 14 грудня 2023 року прийняв цивільну справу до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Суддя ухвалою від 20 березня 2024 року закрив підготовче провадження та призначив до судового розгляду по суті, задоволивши клопотання сторони відповідача про виклик і допит свідків синів сторін.

У судовому засіданні: сторона позивача позов підтримала, а сторона відповідача згідно із поданим відзивом проти позову заперечила з підстав документального оформлення спірної квартири саме на відповідача, просила застосувати строк позовної давності; від клопотання про допит свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є синами сторін та на виклик суду не з`явились, відповідач та його представник відмовились, а зазначена відмова прийнята судом як право сторони.

Вирішуючи спір, суд установив наступне.

Як унормовано ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторони зареєстрували шлюб 20 липня 1985 року, який розірваний рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08 лютого 2019 року у справі № 464/8352/17, яке набрало законної сили 11 березня 2019 року. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст.114 СК України).

Сторонами визнано, що під час перебування у шлюбі у 1997 році набуто та зареєстровано за відповідачем наступне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

Такі обставини підтверджується наявними у справі письмовими доказами: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 1997 року, реєстраційним посвідченням Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на квартиру від 23 жовтня 1997 року, технічним паспортом на квартиру.

Сторонами заявлено вимоги про поділ майна подружжя, які врегульовано наступними нормами закону.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 відображено правову позицію про те, що відповідно розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до ст.22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом ч.3 ст.368 ЦК України.

У ст.60 СК України визначено, шо майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, які у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються при застосуванні норм права.

Як регламентовано ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, у ч.ч.2, 3 ст.70 СК України закріплено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 570/685/19, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч.2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК України).

Підсумовуючи викладене у своїй сукупності, суд установив, що спірну квартира набуто сторонами у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, відсутні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст.70 СК України, сторони на такі обставини не покликаються.

Аргументи відповідача про те, що позивач не користувалася спірним майном та не здійснювала утримання такого, у розумінні СК України не виступають обставинами, що впливають на вирішення питання про поділ спільного майна подружжя.

Водночас, розглядаючи заяву відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд установив наступне.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності ч.2 ст.72 СК України.

За сформованим висновком Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18, від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Установивши, що у липні 2023 року позивач зверталась до відповідача із листом щодо поділу майна в добровільному порядку, що не спростовано відповідачем, звернення до суду із зазначеним позовом до суду у листопаді 2023 року відбулося у межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності. З цих підстав суд відхиляє як безпідставні твердження відповідача щодо спливу строку позовної давності при зверненні до суду.

Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих доказів, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд на основі внутрішнього переконання дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Суд погоджується із слушними доводами позивача; протилежного відповідачем, незважаючи на його процесуальний обов`язок, не підтверджено.

У матеріалах справи відсутні відомості, що б спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами сімейного та цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.7 СК України, ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 273 ЦПК України,

у х в а л и в :

Задоволити позов.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (трикімнатну квартиру загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м, комора у підвалі площею 1,3 кв.м).

Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на частку квартири АДРЕСА_1 (трикімнатної квартиру загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м, комора у підвалі площею 1,3 кв.м).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України).

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 02 травня 2024 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО