Провадження №2/235/477/24
Справа №235/549/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 травня 2024 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючої судді : Величко О.В.,

при секретарі: Москаленко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства « Селидіввугілля», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП « Селидіввугілля», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ДП « Селидіввугілля» з 2018 року по 09.08.2023 р. Під час роботи на підприємстві він отримав професійне захворювання :

Хронічний бронхіт 2 ст., фаза загострення, Прикореневий пневмофіброз ЛН 11 ст.; хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість 111 ст., зниження слуху за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І .

Згідно довідки МСЕК від 17.08.2023 р. йому було встановлено вперше втрата працездатності за сукупністю -65% за професійним захворюванням ( 20% хронічна радикулопатія, 30% хронічний бронхіт; 15% приглухуватість) , 3 група інвалідності та потреба в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні.

Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в 500000 грн . та яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Також просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Представник відповідача ДП« Селидіввугілля» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не надано жодних доказів спричинення йому моральних страждань, порушення його звичайного способу життя та інших обставин, що негативно вплинули на його здоров`я, як зазначено в позові.

Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання та довідки МСЕК про встановлення позивачу 3 групи інвалідності та ступеня втрати працездатності 65% є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому тільки матеріальної шкоди, страхових виплат, але не є правовим або медичним доказом підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. Наведену позивачем суму моральної шкоди у розмірі 500000 грн. відповідач вважає такою, що не відповідає принципам розумності та співмірності. Позивач, оформляючи трудові відносини з відповідачем був ознайомлений зі своїми правами і обов`язками, свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я під впливом шкідливих факторів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. ( а.с. 74-76).

Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області надали пояснення, в яких зазначили, що документи, на які посилається позивач, а саме довідку МСЕК, акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання є документами, що підтверджують тільки факт професійного захворювання та встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. ( а. с. 88-89).

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати без їх участі ( а. с. 105).

Представник відповідача ДП « Селидіввугілля» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а. с. 76).

Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а.с. 106).

Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «Селидіввугілля» з 2018 р. по 09.08.2023 р., де працював в якості підземного гірника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті.

Наказом № 2740 від 09.08.2023 р. ДП «Селидівугілля» позивача звільнено з посади за ст. 40 п. 2 КЗпП України.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.08.2023 р. позивач отримав професійне захворювання: Хронічний бронхіт 2 ст., фаза загострення, Прикореневий пневмофіброз ЛН 11 ст.; хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість 111 ст., зниження слуху за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І .

Причина виникнення хронічного професійного захворювання: пил переважно фіброгенної дії, важкість праці, фізичне динамічне навантаження, виробничий шум.( а.с. 8-9).

Згідно висновку МСЕК серії 12ААВ за № 548867 від 17.08.2023 р. ОСОБА_1 вперше встановлені втрата працездатності за сукупністю -65% за професійним захворюванням ( 20% хронічна радикулопатія, 30% хронічний бронхіт; 15% приглухуватість) , 3 група інвалідності та потреба в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні.( а. с. 11).

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до частин 1-4 статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15.

Трудове законодавство не містить положень про звільнення підприємств з небезпечними й тяжкими умовами праці від відшкодування моральної шкоди, завданої їх працівникам такими умовами.

Відповідно до ст.. 14 Закону України " Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( далі - Закону) до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Втрата потерпілим професійної працездатності завжди пов`язана з неможливістю виконувати роботу за своєю професією ( фахом), про що зазначається у висновку медичного органу, який видається потерпілому відповідно до вимог ч. 3 ст. 34 Закону.

Вищезазначені вимоги законодавства, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року " Про судову практику по справам про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Судом встановлено, що у зв"язку зі встановленням у позивача професійного захворювання : : хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху ( 111 ст.) - за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І. ; пневмоконіоз, ускладнений хронічним бронхітом 11 ст., фаза загострення ЛН 11 ст. та втрати працездатності внаслідок профзахворювання на 65%, позивачу заподіяно моральну шкоду , яка полягає в тому, що внаслідок вищезазначеного професійного захворювання - , у нього змінилися умови його життя, тобто знизилась життєва активність, систематичне нездужання, послаблення організму, переживання з приводу погіршання свого стану здоров`я.

Оскільки вказане професійне захворювання у позивача - виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, обумовлених впливом шкідливого фактора важкість праці - пил , а також з навантаженістю, тобто у зв"язку з шкідливими умовами праці на підприємстві, суд приходить до висновку, що моральна шкода, яку зазнав позивач, є наслідком дій умов виробництва, пов`язаних з порушенням Закону України " Про охорону праці".

Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

Суд при цьому зазначає, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Суд вважає , що факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, акту розслідування причин професійного захворювання, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст.. 237-1 КЗпП України, роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України позивач має право на його відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг, інтенсивність і тривалість психічних страждань, той факт, що професійна працездатність у зв"язку з професійним захворюванням втрачена на 65% та позивача визнано інвалідом третьої групи , що не виключає погіршення стану його здоров`я в майбутньому.

Отже, виходячи з принципів розумності та об`єктивності, приймаючи до уваги, що професійне захворювання у позивача виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, а також приймаючи до уваги стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 120000 грн.

Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначив наступне.

Відповідно до Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

За таких підстав підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума моральної шкоди з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України, оскільки станом на 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 7100,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 120000 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (7100*4=28400,00 грн.).

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18

В обґрунтування своїх вимогпро стягнення судових витрат позивачем надано копія ордеру ( а. с. 6), копія свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю ( а. с. 5), договір № 16/01 про надання правничої допомоги від 16.01.2024 року ( а. с. 15), копія товарного чеку від 16.01.2024 р., в якому зазначена загальна вартість послуг -10000 грн., визначені види послуг: юридична консультація- 1000 грн., вивчення документів- 1000 грн., аналіз законодавства-3000 грн., підготовка, складання позовної заяви, участь у судових засіданнях-5000 грн. ( а.с. 16).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в сумі 2400 грн.( 10000х24:100).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1200 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства « Селидіввугілля» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства « Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 120000 грн. з утриманням податків і обов`язкових платежів, витрати на правову допомогу в сумі 2400 грн.

Стягнути з Державного підприємства « Селидіввугілля» на користь держави судовий збір в сумі 1200 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: Державне підприємство « Селидіввугілля» Донецька область м. Селидове, вул. Карла Маркса, 41

Третя особа: ГУ ПФУ в Донецькій області, , місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Соборна,3.

Суддя: