Справа № 461/785/24 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1669/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К. Р.,

з участю - представника позивача - адвоката Винниченка М. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними умов кредитного договору та зобов`язання вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати недійсними умови всіх кредитних договорів між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Ідея Банк», зокрема умови кредитних договорів: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10 грудня 2018 року, кредитний договір № Z70.950.75930 від 05 вересня 2017 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07 червня 2019 року, кредитний договір № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року, кредитний договір № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року; та

- частково недійсними графіки щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладення;

- зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за всіма кредитними договорами, зокрема, кредитними договорами: кредитний договір №Z02.00205.004643949 від 10 грудня 2018 року, кредитний договір №Z70.950.75930 від 05 вересня 2017 року, договір кредиту та страхування №А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07 червня 2019 року, кредитний договір № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року, кредитний договір № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року, з часу їх укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості;

- стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 20 000 грн 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитні договори, які містять положення, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач зазначає, що такі положення кредитних договорів є несправедливими умовами договору та суперечать принципу добросовісності. Встановлення комісії за обслуговування кредиту є незаконним, оскільки такі послуги відповідно до законодавства повинні надаватись безкоштовно. Відтак, позивач вважає, що кредитні договори в цій частині підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за всіма кредитними договорами, зокрема, кредитними договорами: кредитний договір №Z02.00205.004643949 від 10 грудня 2018 року, кредитний договір №Z70.950.75930 від 05 вересня 2017 року, договір кредиту та страхування №А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07 червня 2019 року, кредитний договір № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року, кредитний договір № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року, з часу їх укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

У решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у сумі 1 211 грн 20 коп.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягненні на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржило АТ «Ідея Банк», подавши в травні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2024 року в частині зобов`язання акціонерного товариства «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за всіма кредитними договорами, зокрема кредитними договорами: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10 грудня 2018 року, кредитний договір № Z70.950.75930 від 05 вересня 2017 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07 червня 2019 року, кредитний договір № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року, кредитний договір № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року, з часу їх укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, застосувавши позовну давність.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в застосування позовної давності, про сплив якої відповідачем подано відповідну заяву, адже початок перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, пов`язується саме з початком його виконання, незалежно від того, чи був такий правочин виконаний повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Суд першої інстанції, з огляду на час укладення кредитних договорів № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року та № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року невірно застосував щодо них норми Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон України «Про споживче кредитування», Закон № 1734-VIII).

Відзив на апеляційну скаргу від позивача у строк, визначений в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та визнається учасниками справи, що усі укладені між сторонами кредитні договори містять умови про щомісячну комісію (плату) за обслуговування кредитної заборгованості.

Також апеляційна скарга не містить доводів щодо нікчемності таких умов, окрім, як у кредитних договорах № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року та № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року.

Щодо позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Аналіз вказаних норм свідчить, що:

- строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом;

- для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початку їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто, день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується;

- положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним чином не змінює загального правила, передбаченого в статті 253 ЦК України;

- при визначенні кінцевого дня строку слід ураховувати, що правила частини п`ятої статті 254 ЦК України поширюються на будь-які сфери цивільно-правового регулювання і стосуються будь-яких суб`єктів цивільних правовідносин. Тому, коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №638/16768/19 (провадження № 61-1336св22) викладено такий висновок:

«частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. З урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін нікчемного правочину. Оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину;

для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України;

для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину;

початок перебігу за вимогою про застосування наслідків нікчемного договору іпотеки, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного договору іпотеки), починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:

(а) прямо (стаття 268 ЦК України).

(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Не поширюється позовна давність на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена в нормі закону (див. постанову Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. При цьому карантин на території України встановлено з 12 березня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (назва в редакції, чинній на дату прийняття) від 11 березня 2020 року № 211).

У пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (див. постанови Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21)).

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені цим пунктом Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, відтак заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог строк давності за яким продовжено згідно з імперативними приписами ЦК України, не підлягає задоволенню (див. постанову Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23)).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 26 вересня 2022 року у справі № 372/3235/20 (провадження № 61-6797св22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні на усій її території введено воєнний стан Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався.

Проте, відповідно до пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Воєнний стан діє в Україні і на даний час.

Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні, а починаючи з 30 січня 2024 року перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинено на строк дії такого стану.

Близький за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 337/1294/23 (провадження № 61-2154св23) та від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 (провадження № 61-12645св24).

З огляду на дату укладення між сторонами кредитних договорів, адже саме від цієї дати слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності (оскільки тоді почалось їх виконання), позовна давність для пред`явлення позовних вимог у цій справі, окрім тих, які ґрунтуються на кредитному договорі № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року (оскільки позовна давність за цим договором спливла 08 лютого 2020 року), станом на день звернення позивачки до суду (січень 2024 року) не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжився на строк дії воєнного стану в Україні, а з 30 січня 2024 року взагалі зупинений.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

Щодо застосування Закону України «Про споживче кредитування».

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», пункт 2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції має таку редакцію: «Дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, та пункту 7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям, пункту 7-1цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит та договори, передбачені пунктами 1 і 5 частини другої статті 3 цього Закону, які відповідають встановленим у зазначеному пункті критеріям, а також пунктів 8-16 цього розділу, дія яких поширюється на всі договори про споживчий кредит та всі договори, передбачені частиною другою статті 3 цього Закону, предметом забезпечення за якими є або, станом на 24 лютого 2022 року, було майно, яке відповідає ознакам, визначеним пунктом 8 цього розділу.

Аналіз змісту укладених між сторонами у справі договорів, з огляду на час їх укладення, свідчить, що на них дія пунктів 6, 7, 7-1, 8-16 згаданого розділу не поширюється, вони не є договорами, передбаченими пунктами 1 і 5 частини другої, а також частиною другою статті 3 Закону № 1734-VIII.

Відповідно до частини першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи, що кредитні договори № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року та № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року укладені до дня набрання чинності Законом № 1734-VIII, а в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними умови цих договорів та частково недійсними графіків щомісячних платежів за цими кредитними договорами в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» як незаконної комісії банку за обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладення, відмовлено, і рішення суду першої інстанції в цій частині учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів вважає відповідні доводи апеляційної скарги з цього питання обґрунтованими.

Такі висновки ґрунтуються на положеннях пункту 31.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), згідно з якими відповідні положення договору про надання споживчого кредиту можуть бути змінені або визнані недійсним, тобто такі є оспорюваними, а не нікчемними як помилково вважав суд першої інстанції.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

З огляду на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, проте помилився щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині кредитних договорів № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року та № Z70.950.75444 від 13 квітня 2017 року, невірно застосувавши щодо них норми Закону № 1734-VIII, оскаржене судове рішення в цій частині слід змінити, викласти абзац другий резолютивної частини рішення в новій редакції, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду справи, в решті ж рішення суду слід залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, частково задовольнивши апеляційну скаргу на рішення суду.

Оскільки наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, які ґрунтуються на кредитному договорі № Z70.950.75253 від 09 лютого 2017 року по суті, підстави для відмови у їх задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності, відсутні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (див. постанову Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 162/405/16-ц (провадження № 61-20876св18)).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з огляду на наведений вище висновок щодо застосування норм права про розподіл судових витрат, з позивача на користь АТ «Ідея Банк» слід стягнути половину судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, а саме 908 грн 25 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2024 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:

«Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за всіма кредитними договорами, зокрема кредитними договорами: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10 грудня 2018 року, кредитний договір № Z70.950.75930 від 05 вересня 2017 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17 грудня 2019 року, договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07 червня 2019 року, з часу їх укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» 908 (дев`ятсот вісім) грн 25 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич