Житомирський апеляційний суд
Справа №279/502/24 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Коломієць О.С.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м. Житомирі цивільну справу №279/502/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 ОСОБА_2 звернуся до суду із позовом до ОСОБА_1 у якому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири та припинити їх право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

23 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, поділити спільну сумісну власність, а саме: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири, залишивши у власності ОСОБА_1 2/3 частки вказаної квартири.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2024 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та вважає, що вона є незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що постановивши, не передбачену процесуальним законом ухвалу, суд першої інстанції обмежив право позивача на оскарження судового рішення, тим самим незаконно відмовив у доступі до правосуддя. Крім того, позивачем у первісному позові не ставиться вимога про визнання спірної квартири об`єктом права спільної власності подружжя, а відтак його позовні вимоги щодо поділу майна є передчасними. Окрім визнання квартири об`єктом спільної власності подружжя, ОСОБА_1 ставить вимогу щодо відступу від ідеальних часток при поділі майна подружжя. Тобто, позивачем у зустрічному позові викладаються зовсім інші , не ідентичні з вимогами первісного позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви заявникові, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку спільний розгляд позовів є недоцільним, оскільки незважаючи на те, що обидва позови виникають з одних правовідносин, однак позовні вимоги є ідентичними, а зміст зустрічного позову містить доводи ОСОБА_1 стосовно розміру частки у спільному майні подружжя, яку вона просить їй виділити під час вирішення питання про поділ майна подружжя, які можуть бути викладені у відзиві до позовної заяви.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири та припинити їх право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

23 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, поділити спільну сумісну власність, а саме: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири, залишивши у власності ОСОБА_1 2/3 частки вказаної квартири.

Отже, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виник спір, що поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до 1 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Згідно ч.2 ст.193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Статтею 194 ЦПК України встановлено, що зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

У первісному позові, сторонами є: позивач ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_1 .

У зустрічному позові сторонами є: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_5 .

Таким чином, у вказаних позовах різниться суб`єктний склад сторін по відношенню один до одного (позивач та відповідач).

В первісному позові ОСОБА_2 просив поділити спірне нерухоме майно та виділити йому у власність частину квартири АДРЕСА_1 .

В свою чергу ОСОБА_1 у зустрічному позові просила виділити їй у власність 2/3 частину спірної квартири на підставі ч.2 ст. 70 СК України, а ОСОБА_2 виділити 1/3 частину спірної квартири у власність.

Відтак, саме задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 може виключити повністю або часткове задоволення первісного позову ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про те, що позови є ідентичними та їх спільний розгляд є недоцільним не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно повернув їй зустрічний позов.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не забезпечив належної організації судового розгляду справи та порушив право ОСОБА_4 на доступ до правосуддя, закріплене в ст. 6 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді