ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4752/24 Справа № 932/1040/23 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 22 вересня 2008 року між ними та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGR, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 20 600 доларів США на умовах, визначених вказаним договором та з кінцевим терміном повернення до 22 вересня 2013 року.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 травня 2011 року (справа №2-381/2011), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHDGR від 22 вересня 2008 року у розмірі 251581,57 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з усіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном розташований на земельній ділянці площею 5 760 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнуто судовий збір у розмірі 1 700 грн. та 120 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

З огляду на те, що станом на лютий 2023 року умови договору щодо повернення отриманих в кредит коштів не виконані, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на їх користь санкції, передбачені ст.625 ЦК України, розмір яких, за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, становить 1 745,56 доларів США.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року позов АТ КБ ПриватБанк залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача зі сплати заборгованості за договором не припинились та тривають до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Вказували, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч2 ст.625 ЦК України сум. Зазначали, що до теперішнього часу рішення суду не виконано, заборгованість відповідачкою не сплачено.

Відповідачка своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 50 599,77 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 травня 2011 року (справа №2-381/2011), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHDGR від 22 вересня 2008 року у розмірі 251581,57 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з усіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, розташований на земельній ділянці площею 5 760 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнуто судовий збір у розмірі 1 700 грн та 120 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Відповідно до розрахунку штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК Україн,и їх розмір, за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року,за розрахунком Банку, становить 1 745,56 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Позивачем не доведено невиконання відповідачкою рішення суду. Надана позивачем виписка по рахунку не свідчить про відсутність виконавчого провадження та стягнення коштів у його межах, крім того, її не можливо ідентифікувати з борговими зобов`язаннями, виниклими на підставі кредитного договору №DNHDGR, оскільки останній не містить посилання на вказаний розрахунковий рахунок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 754/6496/16-ц зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року у справі №462/1533/15-ц зазначив, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми права вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені поговором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи. АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись у 2011 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №DNHDGR від 22 вересня 2008 року, укладеним між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNHDGR від 22 вересня 2008 року, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Ухваленням заочного рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 травня 2011 року закінчився строк дії договору щодо подальшого нарахування грошових зобов`язань відповідачу за кредитним договором.

У разі прострочення відповідачем виконання зобов`язання перед позивачем за кредитним договором №DNHDGR від 22 вересня 2008 року, встановленого заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 травня 2011 року, позивач мав право на нарахування установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також на нарахування трьох процентів річних від простроченої суми (ст.625 ЦК України).

Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на ч.2 ст.625 ЦК України, позивач посилається саме на наявність простроченої заборгованість за кредитним договором №DNHDGR від 22 вересня 2008 року у розмірі 19 377,36 доларів США (складові вказаної простроченої заборгованості не зазначені) та саме на вказану суму нараховує 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у розмірі 1 745,56 доларів США.

Втім, позивачем не доведено факт невиконання відповідачем заочного рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 травня 2011 року та правомірність визначення простроченої суми заборгованості у розмірі 19 377,36 доларів США, яка стала підставою для нарахування 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, у розмірі 1745,56 доларів США.

Крім цього, матеріали справи не містять відомості щодо пред`явлення позивачем виконавчого листа, виданого на виконання заочного рішенням Запорізького районний суд Запорізької області від 05 травня 2011 року, до виконання, у зв`язку з чим такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання був допущений з вини боржника.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

І.Ю. Ткаченко