Справа № 182/6002/23
Провадження № 2/0182/993/2024
02.05.2024 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
30.10.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 24.12.1983 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів громадського стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.
06.06.2008 року на підставі спільної заяви шлюб було розірвано 08.07.2008 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 .
У період перебування у шлюбі 17.05.1990 року на підставі договору купівлі-продажу №2-1908, посвідченого ІІ Нікопольською нотаріальною конторою, подружжям було придбано житловий будинок з будівлями АДРЕСА_1 , який було оформлено на відповідача.
Відповідно до ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. До серпня 2023 року непорозумінь щодо користування спільним майном та посягань на права власності позивача з боку відповідача не було. Відповідач постійно запевнював, що половина будинку належить позивачу і в будь-який час, коли позивач забажає, відповідач готовий нотаріально переоформити належні позивачу частину будинку. Відповідач фактично живе у своїй половині домоволодіння, а позивач у своїй половині домоволодіння. У серпні 2023 року відповідач почав забороняти позивачу здійснювати роботи по господарству на половині домоволодіння, на якій мешкає сім`я позивача, а в подальшому відмовився й переоформляти частину домоволодіння на позивача, що й змусило звернутися з даною позовною заявою.
Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним частки домоволодіння, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи вказані обставини, він звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з будівлями АДРЕСА_1 , а також в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_1 частину у праві спільної приватної власності на житловий будинок з будівлями АДРЕСА_1 визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину зазначеного домоволодіння.
Ухвалою про відкриття провадження від 18.01.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на відзив.
До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений відповідачу ОСОБА_2 у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.29). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено,що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 24.12.1983 року по 08.07.2008 року, про що свідчать Свідоцтво про укладення шлюбу від 24.12.1983 року серії НОМЕР_1 та копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 08.07.2008 року (а.с.6,7).
18.05.1990 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 було придбано житловий будинок з будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого ОСОБА_3 , державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2-1908 (а.с.9-12).
Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість зазначеного вище будинку становить 102 000 грн. (а.с.13).
Відповідно до частини першої статті 58Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У випадках, коли правовідносини між сторонами спору щодо захисту права власності на житловий будинок виникли до 01.01.2004, до таких правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.91 №697-ХІІ (втратив чинність з 20.06.2007 року на підставі закону від 27.04.2007 №997-У), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.69 №2006-УІІ.
Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності Цивільного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були установлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно подружжя, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.
Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва спірної домоволодіння, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Суду не надано жодного доказу про існування між колишнім подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя,як і не встановлена наявність шлюбного договору. Отже на підставі вищенаведених законодавчих норм,чинних на час набуття спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння,яке було набуто в період зареєстрованого шлюбу позивача та відповідача, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, частки подружжя у житловому будинку з прибудовами та спорудами, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними. Таким чином,належить дійти висновку, що ОСОБА_1 на праві власності належить частина будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладених у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Частиною третьою статі 29КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Згідно зі статтею 11КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.
У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати житловий будинок з будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як набуте за час перебування у шлюбі.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: О. В. Рунчева