ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді :Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року КП «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської радизвернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що позивач є постачальником послуг з централізованого опалення, а відповідач є споживачем вказаних послуг, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Однак відповідач оплату за спожиту фактично теплову енергію не проводив, у зв`язку з чим за період з 01.01.2002 року по 01.04.2023 року утворилась заборгованість по сплаті комунальних послуг за спожиту теплову енергію у розмірі 100 513,92 грн..

Просив стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 113 334,93 грн. з яких 100 513,92 грн. заборгованість по сплаті комунальних послуг за спожиту теплову енергію, 10 572,72 грн. - інфляційні витрати, 3% річних - 2 001,93 грн., пеня - 246,36 грн..

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2024 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 113 334,93 (грн, з яких: 100 513,92 грн основний борг, 10 572,72 грн інфляційні витрати, 2 001,93 грн 3% річних, 246,36 грн пеня., а також вирішено питання щодо стягнення судового збору з відповідача на користь позивача у розмірі 2 684 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2024 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2024 року скасовано за заявою ОСОБА_1 , а справу призначено до розгляду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 02.04.2017 року по 01.04.2023 року в сумі 76 850,60 грн, з яких 74 826,60 грн. - основний борг, 1 596,69 грн. інфляційні збитки, 427,31 грн. 3% річних; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» судові витрати в розмірі 1 819,98 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 02.04.2017 року по 12.07.2019 року та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в решті рішення залишити без змін.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що вона є споживачем послуг з централізованого опалення, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 з часу реєстрації в цій квартирі, тобто з 12.07.2019 року. А тому вважає, що за період з 02.04.2017 року по 12.07.2019 року з неї було неправомірно стягнуто вказану вище заборгованість.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до електронного кабінету позивача. Також відповідачем надано заяву про розгляд справи без її участі.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинковихприміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. У вказаній статті також визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» плата за спожиту теплову енергію повинна провадитися споживачем теплової енергії щомісячно за фактично отриману теплову енергію.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії ліцензії Дніпропетровської ОДА, позивач є постачальником теплової енергії за вказаною вище адресою.

Згідно копії особистого рахунку №4-6013/2032 станом на серпень 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 наявна заборгованість по сплаті комунальних платежів за надані позивачем послуги щодо теплової енергії, яка становить 100 513,92 грн.

За розрахунками позивача інфляційні збитки, за період 04 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року склали 10 572,72 грн.

Згідно наданих позивачем розрахунків відсотків за користування грошовими коштами, 3% річних за період з 04 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року склали 2 001,93 грн., а пеня за період з 01.09.2022 року по 01.09.2023 року - 246,36 грн.

Звертаючись до суду із позовом КП «Павлоградтеплоенерго» зазначало, що між ними та відповідачем, як зареєстрованою у квартирі, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з теплопостачання. Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість за фактично надані останнім послуги з теплопостачання, яка за відповідною заявою відповідача з урахуванням строків позовної давності та їх подовження у зв`язку із карантином та військовим станом, підлягає стягненню за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2023 року .

Із таким висновком суду можливо лише частково погодитись з огляду на наступне.

Як правильно зазначено судом першої інстанції законодавчо встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності Законом України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» продовжено на час дії карантину.

Таким чином суд першої інстанції вважав, що заборгованість підлягає стягненню, починаючи з 02.04.2017 року по 01.04.2023 року. Однак не врахував, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 з 12 липня 2019 року.

Таким чином, заборгованість, яку КП «Павлоградтеплоенерго» просить стягнути з ОСОБА_1 за послугами з теплопостачання, підлягає стягненню лише з моменту її реєстрації та початку фактичного користування комунальними послугами, які надає позивач, а отже з 12.07.2019 року по 01.04.2023 року що у відповідності на наданого розрахунку заборгованості складає 53 339, 77 грн. (100 513,92 47 174,15).

Доказів того, що відповідач користувалася послугами відповідача в спірній квартирі раніше, не надано.

З огляду на те, що змінилась сума основного зобов`язання та період, за який вона стягнута, також підлягають перерахуванню стягнуті з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних витрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України та діє до теперішнього часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану постановив в умовах воєнного стану,введеного Указом Президента України від 24лютого 2022року №64 Про введення воєнного станув Україні: установлено,що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Розраховуючи інфляційні збитки та три проценти річних, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує положення постанови КМУ №206 від 05.03.2022 року, строк позовної давності та в межах заявлених позовних вимог приходить до висновку, що вони складають 7 056,14 грн. - інфляційні збитки за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року, 1 828,14 грн. - 3% річних за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі з 12.07.2019 року, сума яка підлягає стягненню з неї становить 62 224,08 грн, яка складається з: 53 339,77 грн. - основний борг за теплопостачання за період з 12.07.2019 року по 01.04.2023 року, 7 056,14 грн. - інфляційні збитки за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року із розрахунку 53339х1.19, 1 828,14 грн. - 3% річних за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року із розрахунку53339х3%Х417:365:100.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи у частині задоволених позовних вимог, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у цій частині та ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст. 141 ЦПК України у випадку коли суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи те, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню та апеляційна скарга також задовольняється частково, сплачений сторонами судовий збір не підлягає відшкодуванню у зв`язку із взаємозарахуванням у відповідності до положень ч.10 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 113 334, 93 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року в частині стягнутої заборгованості та судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 53 339,77 грн. за період з 12.07.2019 року по 01.04.2023 року, інфляційні збитки за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року в сумі 7 056,14 грн., 3% річних за період з 04.01.2021 року по 24.02.2022 року в сумі 1 828,14 грн., а всього 62224,05 (шістдесят дві тисячі двісті двадцять чотири )грн. 05 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: