ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9985/24 Справа № 211/4957/24 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 серпня 2024 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 серпня 2024 року,-

УСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивачка працює на підприємстві відповідача АТ «Українська залізниця» маляром вагоноколісних майстерень СП «Вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

У 2017-2021 роках позивачці надавалась щорічна тарифна відпустка та вона користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі.

За невідомих обставин, позивачці не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, лише у розмірі: 2017 рік 2105,00 грн., 2018 рік 2202,50 грн., 2019 рік 2401,25 грн., 2020 рік 2627,50 грн., 2021 рік 4540,00 грн., а мала бути у розмірі: 2017 рік 3200 грн., 2018 рік 3723,00 грн., 2019 рік 4173,00 грн., 2020 рік 4723,00 грн., 2021 рік 6000,00 грн.

Відповідач АТ «Українська залізниця» проігнорував пункти 1.4., 3.1.16. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати 40% тарифної ставки чи посадового окладу, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні, на момент виплати допомоги. У зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.

ОСОБА_1 просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 7 942,75 грн. недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 серпня 2024 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки в сумі 7 942, 75 грн

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення, посилався на прийняття спільної Постанови керівництвом структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією № П-5-8г/а від 31.03.2017, якою постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Зазначене, на думку позивачки, значно погіршує її умови, як працівника підприємства, що в свою чергу зумовлює необхідність судового захисту її інтересів.

Втім, відповідач не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, при ухвалені рішення не були враховані висновки Верховного Суду, які викладені в Постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 501/4788/21, від 25.01.2024 у справі № 501/4789/21, від 14.02.2024 у справі № 501/4698/21, від 04.04.2024 по справі № 240/19227/21, в яких Верховний Суд зазначив, що пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 (далі Закон № 1774-VІІІ), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року зазначено: «установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Закон застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести норми у відповідність з цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Крім того, висновки суду першої інстанції про застосування до спірних відносин ст. 9 КЗпП України є помилковими.

Також, судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що названі вище розрахункові величини не є сталими та приймаються відповідно до закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966 та не залежать від волі сторін трудового договору, зазначення розміру таких розрахункових величин, як основних умов трудового договору є неможливим, внаслідок чого зміна таких величин у встановленому законодавством порядку не може свідчити про зміну істотних умов праці.

Вказує, що судом першої інстанції не були застосовані строки позовної давності.

АТ «Українська залізниця» подало до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 216/7179/23, оскільки за предметом, підставами позову, а також змістом позовних вимог, дані справи є подібними.

Дослідивши доводи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову АТ «Українська залізниця» у зупиненні провадження у даній справі, з огляду на таке.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Відповідно до ст. 252 ЦПК України зупинення провадження у справі є правом суду, а не обов`язком.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі в цьому випадку зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

У пункті 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за №2 роз`яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14 грудня 2017 року, підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Варто враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

У даному випадку, відриття Верховним Судом провадження у справі № 216/7179/23 не може бути перешкодою для апеляційного розгляду цієї цивільної справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду,

За наведених обставин суд вважає, що заявником не доведено, а колегією суддів не встановлено наявність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 216/7179/23.

З огляду на зазначене, суд відмовляє АТ «Українська залізниця» у зупиненні провадження у справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне продовжити термін розгляду даної справи в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України, так як за змістом ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а нормами ч. 2 вказаної статті визначено, що у виняткових випадках, за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Керуючись ст. ст. 251, 252, 367, 368, 369, 381-384 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику Акціонерного товариства «Українська залізниця» в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Продовжити термін розгляду справи судом апеляційної інстанції в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України.

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: