Провадження № 22-ц/801/2501/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 рокуСправа № 127/21588/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/21588/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року,яке ухвалила суддя Шаміна Ю.А. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 22 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 27 липня 2021 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01521, відповідно до умов якого останньому було надано кредитні кошти в сумі 7000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 2% за кожен день, строком до 24 серпня 2021 року.

ТОВ «Вендор-Фінанс» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, однак відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01 червня 2024 року становить 150640 грн, з яких: 7000 грн тіло кредиту; 143640 грн відсотки за користування кредитними коштами за період з 27 липня 2021 року по 01 червня 2024 року. Вказана сума заборгованості не погашена.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанас» та ТОВ «Кредит готівкою» було укладено договір факторингу № 1-09Ф, за умовами якого право вимоги до ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит готівкою» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір відступлення права вимоги №12122023, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Гефест».

13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01521 від 27 липня 2021 року в розмірі 150640 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України. Зокрема, право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року не могло перейти від ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 , а тому останній не може вимагати стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм чинного законодавства, тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема зазначив, що судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи. Позивач є особою, яка має право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 липня 2021 року. Укладений 13 грудня 2023 року між ним та ТОВ «ФК «Гефест» договір відступлення права вимоги №13122023/1 є чинним та недійсним у визначеному законом порядку не був.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 27 липня 2021 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту ВН23-01521, відповідно до якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 7000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 2% від суми наданого кредиту за кожен день користування, кошти надаються строком на 14 днів, а саме з 27 липня 2021 року по 10 серпня 2021 року (кінцевий термін повернення).

Факт отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 7000,00 грн підтверджується видатковим касовим ордером від 27 липня 2021 року.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредити Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило ТОВ «Кредити Готівкою» право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредити Готівкою» та ТОВ Фінансова компанія «Гефест» укладено договір про відступлення права вимоги №12122023, відповідно до якого ТОВ «Кредити Готівкою» відступило ТОВ Фінансова компанія «Гефест» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2

13 грудня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13 грудня 2023 року відступило ОСОБА_1 право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що відповідач не виконав умови кредитного договору №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, у зв`язку з чим станом на 01 червня 2024 року виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 150640 грн, з яких: 7000 грн заборгованість по тілу кредиту, 143640 грн заборгованість по процентам за користування кредитом.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід ураховувати, що у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року указано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Указаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що:

«відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Установлено, що 05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанас» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу № 1-09Ф, за умовами якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року вимога за указаним кредитним договором була відступлена ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023.

13 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023 відступило фізичній особі ОСОБА_1 право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01521 від 27 липня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

Установивши, що ОСОБА_1 уклав договір відступлення права вимоги як фізична особа, не маюча статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову останнього.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16 (провадження № 61-10336св19) та від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц (провадження № 61-867св22).

Отже рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 150640 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.