Справа № 211/1784/24
Провадження № 2/211/1450/24
РІШЕННЯ

іменем України

01 травня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Данилової О.Д.,

позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), представника відповідача Примакова К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на сплату комунальних послуг, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та просить суду стягнути з відповідача на свою користь 66 585,19 грн. по виконавчому провадженню №62388625, з яких: 35 843,58 грн. - неустойка (пеня) за прострочку сплати аліментів, 10 836,70 - додаткові витрати на утримання дитини, 18 754,40 грн. - витрати на сплату комунальних послуг. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 07.03.1997 по 12.07.2017 та з 19.08.2017 по 27.10.2022 (шлюб був розірваний за рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.10.2022) вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з 11.03.2022 проживає разом з нею у Польщі у місті Познань. 15.06.2020 Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області виданий судовий наказу у справі №211/3391/20, відповідно до якого з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітної плати (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття. Судовий наказ було пред`явлено до виконання до державної виконавчої служби та державним виконавцем 19.06.2020 було відкрито виконавче провадження №62388625. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів без поважних причин, внаслідок чого станом утворилась заборгованість з виплати аліментів на утримання дитини, відповідно до довідки виконавчої служби від 06.03.2023 за період з 11.06.2020 по 28.02.2023 заборгованість становить 13 275,40 грн. За проведеними позивачем розрахунками за період з 01.04.2023 по 26.12.2023 неустойка за несвоєчасну сплату боргу відповідача на утримання сина становить 35 843,58 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивач вказує на те, що кошти, які вона отримувала від відповідача у вигляді аліментів не достатньо для покриття витрат на приватного дитячого ортодонта, протиалергійні ліки, харчування та дозвілля їх малолітнього сина. Тому також просить стягнути з відповідача на свою користь 10 836,70 грн. половину витрат на приватного дитячого ортодонта; 1 150,51 грн. половину витрат на протиалергійні ліки. Також просить стягнути 18 754,40 грн. витрат на сплату комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_1 ; 5 050,90 грн. витрати на друк та поштові витрати; 1 211,20 грн. сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 22.01.2024 позовну заяву залишено без руху з пропозицією усунути недоліки.

24.01.2024 позивачем недоліки було усунуто частково.

Ухвалою суду від 24.01.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позов та 19.02.2024 подав його до суду. З відзиву на позов вбачається, що відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, щодо позовних витяг про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та стягнення витрат на сплату комунальних послуг просив постановити ухвалу про усунення позивачем недоліків позову.

Ухвалою суду від 19.02.2024 позовну заяву було повторно залишено без руху з пропозицією усунути недоліки.

20.02.2024 позивачем було подано заяву щодо уточнення позовних вимог.

Ухвалою суду від 18.03.2024 вирішено роз`єднати позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитини та стягнення витрат на сплату комунальних послуг. Виділити в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини (передавши в цій частині позовну заяву для реєстрації до канцелярії суду в загальному порядку). Виділити в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на сплату комунальних послуг (передавши в цій частині позовну заяву для реєстрації до канцелярії суду в загальному порядку).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги щодо стягнення витрат на сплату комунальних послуг підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Примаков К.О. у судовому засіданні визнав позовні вимоги позивача, лише в частині сплати 1/2 частини комунальних послуг, тому що відповідач вважає себе співвласником квартири.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справ і, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07.03.1997 по 12.07.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, 19.08.2017 вдруге зареєстрували шлюб, що був у подальшому розірваний за рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.10.2022, яке оскаржене, набрало законної сили 15.02.2023 (а.с. 15).

Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Як вбачається з договору купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №1-5391, 10.12.1995 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Спірна квартира була придбана у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 07.03.1997 по 12.07.2017.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2024 у справі №211/3470/23 визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 49,8 кв.м, житлова площа 28,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за кожним із співвласників (Єдиний державний реєстр судових рішень: https://reyestr.court.gov.ua/Review/117738082).

Однак, вказане рішення суду оскаржене ОСОБА_1 та наразі справа №211/3470/23 перебуває на розгляді у Дніпровському апеляційному суді.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65СК України.

За приписами положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання.

Порядок оплати житлово-комунальних послуг визначений ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за якою, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із частинами 1 і 2 ст. 10 цього ж Закону, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.

За приписами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, у постанові Верховного суду від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що наразі правовий статус спірної квартири не встановлений, а саме не визначено належність її тільки позивачу на праві особистої приватної власності, або у рівних частках позивачу та відповідачу, як спільного майна подружжя, беручи до уваги те, що відповідач у випадку визнання за ним права приватної власності на 1/2 частину спірної квартири у добровільному порядку сплатить половину витрат, витрачених позивачем на утримання спірної квартири, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки вважає, що вони є передчасними та необґрунтованими. Крім того, позивачем не визначено, на якій підставі нею стягуються з відповідача витрати на сплату комунальних послуг, як зі співвласника спірного майна, або як зі споживача комунальних послуг, який ними фактично користується.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення саме нею витрат на сплату комунальних послуг, оскільки позивачем надано інформаційні довідки з сайту ТОВ «НОВА-КОМ» (а.с. 17-36), які не можуть бути беззаперечними доказами сплати саме ОСОБА_1 комунальних послуг. На думку суду позивач мала надати інші платіжні документи, такі як квитанції, платіжні доручення, тощо, або витяг з її рахунку за спірний період, який би містив інформацію щодо здійснення оплати позивачем комунальних послуг. Також не можна вважати належним доказом оплати надану позивачем квитанцію від 08.11.2023, так як на ній на вказано анкетні дані платника (а.с. 37).

Крім того, треба зауважити, що у спірній квартирі, окрім позивача та відповідача, зареєстровані також їх діти: повнолітній ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6 , що треба враховувати при розрахунку відшкодування витрат на сплату комунальних послуг, оскільки комунальні послуги можуть нараховуватися залежно від кількості зареєстрованих осіб у квартирі, на житлову або загальну площу житлового приміщення, або відповідно до даних прибору виміру (встановленого лічильника як у квартирі, так і у будинку), тощо.

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 19, 76, 80, 81, 82, 89, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на сплату комунальних послуг - відмовити.

Судові витрати в частині відшкодування витрат на сплату судового збору віднести за рахунок позивача.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 06 травня 2024 р.

Суддя Д.М. Ніколенко