ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5010/24Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/460/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника заявника

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/5010/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Семченко Галина Сергіївна на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року (постановлену суддею Черніцькою І.М.) в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Семченко Г.С. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 29/100 частини нежитлового приміщення, загальною площею 79,9 кв.м., з яких: ХХХІІ - приміщення площею 37,9 кв.м., ХХХІ - приміщення площею 42,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) і зареєстроване на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 .

Заяву про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 17 липня 2008 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2023 року шлюб між ними розірвано.

На даний час подружні відносини між ними припинено, однак не вирішено питання поділу спільного сумісного майна.

Стверджувала, що вищевказану нерухомість придбано ними за час шлюбу, її оціночна вартість становить 2 964 974,42 грн.

Вважаючи, що відповідач, який є титульним власником спірного нерухомого майна після розірвання шлюбу може відчужити його, що ускладнить поділ такого майна та виконання можливого рішення суду, просила до подання відповідної позовної заяви вжити заходи забезпечення, шляхом накладення арешту на дане майно.

Також вказувала про те, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2023 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 засуджено до позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців. На даний час ОСОБА_2 відбуває покарання.

Крім того зазначала, що до ув`язнення відповідач проживав разом із своєю співмешканкою ОСОБА_3 у спірній нерухомості, вона на даний час продовжує там проживати за його згоди і зі слів сусідів шукає покупців на дане нерухоме приміщення.

Вказує на те, що не має доступу до квартири, у зв`язку з чим зверталась у поліцію.

Зазначає, що відповідач неодноразово повідомляв її про продаж спірної квартири.

Вважає, що співмешканка відповідача може за довіреністю відчужити спірне нерухоме майно, що ускладнить виконання можливого рішення суду.

На підставі наведеного просила задовольнити заяву.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Семченко Г.С. просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Вважає, що накладення арешту на спірне майно, ніяким чином не вплине на права ОСОБА_2 , який відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а лише тимчасово унеможливить розпорядження спірним майном до вирішення спору в суді.

Посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що звернення заявника до суду із даною заявою та намір звернутись до суду із позовом про поділ майна подружжя, вказують на те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Семченко Г.С. підтримала вимоги апеляційної скарги, з мотивів викладених у ній.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних і достатніх доказів, що відповідач буде ухилятись від виконання можливого рішення суду чи створювати обставини, які б ускладнили чи унеможливили його виконання та не доведено, що без вжиття заходів забезпечення позову захист прав та інтересів позивача стане неможливим.

Також суд виходив з того, що заявником не наведено достатньо обґрунтованих підстав існування спору між сторонами з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя та вважав, що ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди позивачки, не зможе відчужити вказане нерухоме майно.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 1488цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі постанова Пленуму № 9), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, у п. 9 даної Постанови Верховний Суд зазначає, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2008 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2023 року.

В період шлюбу ОСОБА_2 придбав частину нежитлового приміщення.

А саме, згідно інформації з Державного реєстру речових прав від 26 лютого 2024 року вбачається, що за ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності зареєстровано 29/100 частин нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 79,9 кв.м., ХХХІІ приміщення площею 37,9 кв.м., ХХХІ приміщення площею 42,0 кв.м., , на підставі договору купівлі-продажу серія номер 1305 від 11 грудня 2013 року.

Відтак вказане нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявником не обґрунтовано належними та достатніми доказами того, що відповідач, який відбуває покарання в місцях позбавлення волі, буде ухилятись від виконання можливого рішення суду чи створювати обставини, які б ускладнювали чи унеможливлювали його виконання та без вжиття заходів забезпечення позову захист прав та інтересів позивача стане неможливим.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання можливого судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Доводи апелянта про те, що у спірному нерухомому майні проживає співмешканка ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка з розмов шукає покупців та може відчужити спірне нерухоме майно на підставі довіреності, є припущенням, яке не підтверджується жодними доказами.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в силу підпунктів 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. пункту 4 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 3 ст. 65 СК України ОСОБА_2 не зможе у законний спосіб відчужити нерухоме майно, яке перебуває у спільній сумісній власності, без згоди заявника ОСОБА_1 ..

Крім того, представник заявника в суді апеляційної інстанції пояснила, що саме арешт майна, а не заборона його відчуження, як захід забезпечення позову, їй необхідний також для того, щоб співмешканка ОСОБА_2 , яка за згоди останнього проживає в спірному приміщенні не користувалася ним, хоча вимог про її виселення чи/або усунення перешкод в користуванні власністю в поданій до суду позовній заяві, яка знаходиться на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, не заявлялося.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 травня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.