КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/10855/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10714/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3 , треті особи: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування наказу органу приватизації, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаним позовом, у якому просили:

- визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 4 серпня 2008 року № 206 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло видане 4 серпня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 4 серпня 2008 року № 206.

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 14 квітня 2017 року державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 670/2016, зареєстроване в реєстрі за № 1-440, згідно з яким ОСОБА_2 належить на праві власності 3/16 частки в квартирі АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 13 квітня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 670/2016, зареєстроване в реєстрі за № 1-335, згідно з яким ОСОБА_3 належить на праві власності 1/16 частка в квартирі АДРЕСА_1 .

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 в наступних частках: за ОСОБА_1 - частки в порядку приватизації державного житлового фонду; за ОСОБА_2 - на 1/6 частки від в порядку приватизації державного житлового фонду та на 3/24 частки в порядку спадкування за законом; за ОСОБА_3 - 1/6 частки від 1/2 частини в порядку приватизації державного житлового фонду та 1/24 частки в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській ДЕС категорії 1. Згідно довідки до акту МСЕК серії КА-1 №005553 від 31 травня 2005 року йому встановлена перша група інвалідності з 29 березня 2025 року. На протязі 15 років він перебував на позачерговому обліку в житловій комісії Дніпровського району у м. Києва. 22 серпня 2007 року він отримав ордер № 02630 серії Б виданий Шевченківською РДА на зайняття сім`єю із чотирьох осіб квартири АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 - дружина; ОСОБА_6 - син; ОСОБА_3 - онука.

04 серпня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято наказ № 206 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ». На підставі зазначеного наказу, 04 серпня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно вказана квартира належить на праві власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках, тобто по частки кожному.

Вважали, що приватизація квартири відбулась з порушенням норм закону, що регулює спірні відносини, що полягає у неправильному визначенні розміру часток в спільній сумісній власності, оскільки він мав пільгу в отриманні ним додаткової житлової площі, передбаченої ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки абз. 3 п. 10 ст. 20 цього Закону встановлює, що особам, які перенесли променеву хворобу будь-якого ступеня або стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, які потребують поліпшення житлових умов, надається додаткова жила площа у вигляді окремої кімнати.

Зазначали, що орган приватизації при винесенні спірного розпорядження в частині визначення часток у спільній власності мав передати йому у власність частку у розмірі 1/2 квартири, а членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 та сину - ОСОБА_6 по частки спірної квартири. Виходячи з такого розрахунку, що йому і належить 13,65 кв.м. (норма жилої площі) та додаткова окрема жила кімната площею не менше ніж 13,65 кв.м, що разом дорівнює площі 27,3 кв.м, яка є половиною від загальної жилої площі 54,2 м2.

Оскільки, ОСОБА_1 участь у приватизації участі не брав, заяву встановленого зразку на приватизацію квартири, визначену ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не подавав та не писав, вважали, що приватизація (правочин) відбулась без його волевиявлення.

Крім того, після смерті сина ОСОБА_6 залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги на зазначене майно в рівних долях по 1/16 частці були: ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_7 (дочка) та ОСОБА_3 (дочка). ОСОБА_1 та ОСОБА_8 від своїх часток в спадщині відмовились на користь ОСОБА_2 14 квітня 2017 року державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 670/2016 було видано свідоцтво про право на спадщину, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-440, згідно з яким ОСОБА_2 належить на праві власності в порядку спадкування за законом 3/16 частки від 1/4 частки в квартирі. 13 квітня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. в спадковій справі № 670/2016 було видано свідоцтво про право на спадщину, зареєстровано в реєстрі за № 1-335, згідно з яким ОСОБА_3 належить на праві власності в порядку спадкування за законом 1/16 частки від 1/4 частки у квартирі (т.1 а.с. 1-6).

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Сікач О.М. подав відзив на позовну заяву, в якому вказував на те, що ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була включена в ордер та вселилась у спірну квартиру. ОСОБА_3 не була у спосіб визначений чинним законодавством позбавлена права користування квартирою, у зв`язку з чим мала право приймати участь у приватизації квартири. Твердження ОСОБА_1 про те, що він не брав участі у приватизації не відповідає дійсності, оскільки на підставі ордеру був вселений в квартиру, після смерті сина відмовлявся від своєї частки на користь дружини, на протязі 10 років на підставі оскаржуваних документів здійснював володіння квартирою та спадкування її часток. Вважав, що заявлений позивачем предмет позову не має жодних підстав для задоволення, не ґрунтується на нормах законодавства України чинних на момент виникнення спірних правовідносин (т. 1 а.с. 82-84).

У листопаді 2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_4 в яких підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити (т. 1 а.с. 143-147).

У грудні 2023 від представника відповідача Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради надійшов відзив, в якому просив відмовити у позові із тих підстав, що 07 липня 2008 року ОСОБА_1 був поданий пакет документів, який заявник зобов`язаний надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності та видачою свідоцтва про право власності, заявники, зазначені у заяві, заява підписана ОСОБА_1 із зазначенням і онуки заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на момент подання заяви було 7 років, така заява підписана і батьком неповнолітньої - ОСОБА_9 , вказані особи мали право отримати свідоцтво про право власності на квартиру, свідоцтво видане з дотриманням передбаченої на той час процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи вищевказане, вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог (т.1 а.с.189-190).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3 , треті особи: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування наказу органу приватизації, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на квартиру, відмовлено (т. 1 а.с. 215-222).

Не погодившись з рішеннями районного суду, 12 квітня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою, у якій просили оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с.1-15, 35-49).

На обґрунтування скарги зазначали, що оскаржуване рішення ухвалене з порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Посилались на обставини, викладені в позовній заяві. Вказували, що орган приватизації при винесенні спірного розпорядження в частині визначення часток в спільній власності мав керуватись нормами ст.ст 47, 47 ЖК України та абз. 3 п. 10 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та передати ОСОБА_1 у власність частку в розмірі квартири АДРЕСА_1 , а членам сім`ї: дружині та сину по частки спірної квартири.

Зазначали, що позивач в приватизації участі не брав, заяву встановленого зразку на приватизацію квартири, визначену ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не писав, тому приватизація (правочин) відбулась без волевиявлення ОСОБА_1 , що суперечить нормам ЦК України та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому підлягає скасуванню. Крім того, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється, тому правовстановлюючим документом у цьому випадку є наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 04 серпня 2028 року № 206.

Посилалась на те, що оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру мають бути визнані судом недійсними, то відповідно і свідоцтва про право на спадщину за законом також мають бути визнані недійсними, а право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку в квартирі АДРЕСА_1 має бути визначено за ОСОБА_2 - на 3/24 частки, а за ОСОБА_3 - на 1/24 частки.

Звертали увагу, що судом першої інстанції зроблені хибні висновки про те, що позивачі не довели порушення їх прав про передачу у власність державного житлового фонду, а особи, які мали право на приватизацію житла використовували своє законне право у порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримавши у власність частки квартири. Зазначали, що фізичний стан позивача не дає можливості особисто скласти та подати заяву до органу приватизації, а Положенням № 56 не передбачено оформлення такої заяви за межами приміщення органу приватизації. Також, заява надана відповідачем ОСОБА_3 , яку як доказ прийняв суд першої інстанції, не відповідає вимогам Положенню про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56. Заява не містить обов`язкових реквізитів: відсутність назви органу приватизації, до якого така заява була подана, відсутність реєстраційного номера, який відображає реєстрацію такої заяви у відповідному журналі, відсутність прізвища, ім`я по-батькові посадової особи, яка прийняла таку заяву.

Також, судом було порушено принцип змагальності сторін, норми якого закріплені в ст. 12 ЦПК України, оскільки в підготовчому судовому засіданні було заявлено клопотання про допит позивача ОСОБА_2 в якості свідка, яке було відхилено судом без обґрунтування такого рішення (т. 2 а.с.1-15, 35-49).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) просив залишити без задоволення апеляційну скаргу в повному обсязі та слухати справу без участі представника. Зазначав, що позивач ОСОБА_1 особисто подав заяву про приватизацію квартири на чотирьох осіб в рівних частках і таке його право було реалізовано встановленим порядком, а посилання апелянта на необхідність допиту як свідка позивачки ОСОБА_2 , яка є зацікавленою стороною, вважав необґрунтованим (т. 2 а.с. 71-72).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Дарницького районного суду міста Києва в силі. Посилалась на те, що позивачем заявлені вимоги через 11 років після спливу позовної давності (т. 2 а.с. 82-86).

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 , її представник та представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сеньок О.А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Сікач О.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені на зазначені ними адреси, тобто належним чином, про що у справі є докази. Так позивач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 21 листопада 2024 року був сповіщений 16 жовтня 2024 року, про що свідчать відмітки працівників пошти про вручення особисто адресату рекомендованих повідомлень поштових відправлень. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 його представник - адвокат Сеньок О.А. в суд не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Належне сповіщення відповідачки ОСОБА_3 підтвердив в суді її представник - адвокат Сікач О.М. Відповідач Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) був сповіщений врученням повідомлення 17 жовтня 2024 року уповноваженій особі, про що свідчить відмітка працівників пошти про результати вручення особисто адресату рекомендованого повідомлення поштового відправлення. Третя особа Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, була сповіщена 03 жовтня 2024 року про розгляд справи апеляційним судом 21 листопада 2024 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Повідомлення третьої особи ОСОБА_4 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за вказаною адресою, що підтверджується роздруківкою трекінг-коду поштового повідомлення, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Представник відповідача Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Домбровська В.О. до апеляційного суду подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заявила про розгляд справи у відсутність представника відповідача (т. 2 а.с. 60-72, 98-104).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

При цьому, 03 жовтня 2024 року за клопотанням відповідачки ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції відкладав розгляду справи на 21 листопада 2024 року, повторно сповістивши учасників судового розгляду та забезпечивши їх право взяти участь в розгляді цієї справи (т. 2 а.с. 95-96).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Предметом спору в справі, яка переглядається є визнання за позивачем права на приватизацію квартири та зобов`язання селищної ради вчинити дії по приватизації квартири за відсутності ордеру на житлове приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції Закону чинній на час вирішення питання про приватизацію житла) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

У статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.92 № 56 (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05.08.94 № 72, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.08.94 за № 201/411, тобто в редакції чинній на час подання заяви про приватизацію і передачу квартири у власність, втратив чинність за наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року) - (надалі Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

За пунктом 19 вищевказаного Положення, при наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви.

Відповідно до пунктів 20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5).

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (2482-12) .

Згідно до пункту 23 Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Відповідно до пункту 24 Положення, зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження).

За пунктом 26 Положення, на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) вказано, що «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18)».

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з предмета та підстав позову на позивачів у цій справі згідно з вимогами процесуального права покладено обов`язок доведення факту порушення їх законного права неправомірними діями відповідача щодо приватизації квартири.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він не брав участь у приватизації, заяву встановленого зразку на приватизацію квартири, визначену ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не подав та не писав, вважає що приватизація (правочин) відбулась без його волевиявлення та з порушенням Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим, судом встановлено, що згідно заяви наймача квартири ОСОБА_1 , яку він адресував керівнику органу приватизації він просив при оформленні квартири у спільну часткову власність передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у наступному співвідношенні в рівних частинах кожному (т. 1 а.с. 193 зворот).

Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення у квартирі мешкають та мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_3 - онука (т. 1 а.с. 193).

Зі змісту наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 4 серпня 2008 року № 206 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » заяву гр. ОСОБА_1 задоволено та передано йому та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у приватну власність вказану квартиру (т. 1 а.с. 192).

На підставу наказу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за підписом заступника голови Київської державної адміністрації Голицею М. видано свідоцтво про право власності на житло від 4 серпня 2008 року в рівних частинах кожному, загальна площа квартира становить: 107 кв.м (т. 1 а.с. 194).

Таким чином на підставі заяви у т.ч. позивача ОСОБА_1 було видано свідоцтво про приватизацію квартири у тих частках у яких сам ОСОБА_1 зазначив у заяві.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивачів про незаконність приватизації з посиланням на положення абз. 3 п. 10 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , син позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та батько відповідачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 106).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його батьки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , що підтверджується витребуваними районним судом матеріалами спадкової справи (т. 1 а.с. 102-140).

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відмовились від належної частки їм майна після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 105).

14 квітня 2017 року державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Яценко Н.Й. та ОСОБА_3 видані свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 128, 138).

Після смерті ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності володіють: - ОСОБА_1 - у розмірі 1/4 (4/16) частки квартири; - ОСОБА_2 - у розмірі та 3/16 (7/16) частки квартири; - ОСОБА_3 - у розмірі та 1/16 (5/16) частки квартири.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо відсутності його волевиявлення на приватизацію та неподання ним заяви на приватизацію спростовуються матеріалами справи. Посилання позивачів на необхідність допиту і показання як свідка позивачки ОСОБА_2 не є належним способом доказування чи спростування факту підписання (подання) заяви про приватизацію, тому, з цих підстав суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні клопотання про допит як свідка позивачки ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини зазначені у позові про те, що приватизація жила відбулася без волі ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону та його волі є недоведеними та необґрунтованими.

Позивачами не доведено порушення їх прав про передачу у власність державного житлового фонду.

З моменту видачі 26 червня 2007 року ордера на квартиру загальною площею 107,7 кв.м. на сім`ю з чотирьох осіб, у т.ч. на відповідачку ОСОБА_3 , яка на час видачі ордеру була неповнолітньою особою, приватизації цієї квартири та отримання свідоцтва про право власності на квартиру у 2008 році та до часу звернення до суду із зазначеним позовом у червні 2023 року, позивачі не ставили під сумнів факт набуття ними у власність вищевказаної квартири разом із відповідачкою ОСОБА_3 , були співвласниками квартири, проживали в ній, після смерті сина реалізували свої права та не заявляли про порушення їх прав при приватизації.

Цих обставин і доказів позивачі по справі не заперечували і не спростували.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому судом апеляційної інстанції відхилені.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтами судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 листопада 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова