ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/40/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди завданої майну фізичних або юридичних осіб
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Квартенко Олексія Романовича, ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про стягнення матеріальної та моральної шкоди за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 889 103, 60 грн, моральної шкоди - 500 000, 00 грн, здійснити розподіл судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вулиці Отакара Яроша у м. Харкові, порушив вимоги пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, здійснив зіткнення з автомобілем марки Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким вона, ОСОБА_3 , керувала, внаслідок чого належний їй автомобіль пошкоджено.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року визнано, що винним у скоєнні ДТП є ОСОБА_1 . Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 , закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року змінено; виключено з мотивувальної та резолютивної частин постанови суду першої інстанції висновки щодо визнання та доведеності вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП. В іншій частині постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Згідно з висновком судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 05 квітня 2016 року № 9450 розмір завданої шкоди власнику транспортного засобу марки Porsche Panamera становить 889 103, 60 грн, розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_3 визначено в 500 000, 00 грн.

Правовими підставами позову ОСОБА_3 зазначила положення статей 16, 22, 23, 1166, 1187, 1188 ЦК України.

ОСОБА_2 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 430 959, 98 грн на відшкодування завданої майнової шкоди.

ОСОБА_2 обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що належний їй на праві власності автомобіль марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , під час зіткнення із автомобілем Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 , перебував у нерухомому стані. Зважаючи на наведене, ОСОБА_2 вважала, що особою, яка перебувала за кермом її автомобіля, не здійснювалась діяльність, що становить джерело підвищеної небезпеки, на відміну від діяльності ОСОБА_3 , яка у момент настання дорожньо-транспортної пригоди керувала транспортним засобом, що перебував у русі.

Правовими підставами позову ОСОБА_2 зазначила правила статті 1187 ЦК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування майнової шкоди об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю, судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 889 103, 60 грн, на відшкодування моральної шкоди - 500 000, 00 грн. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6 890, 00 грн. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 889103,60 грн, моральної шкоди 50000 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 4616 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Квартенко О.Р. звернувся з апеляційною скаргою та просить скасувати рішення, постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3. Відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що особа, якій завдано шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір заподіяної шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Просить врахувати, що Верховний суд у постанові від 31.05.2021 у справі № 904/2830/20 дійшов до висновку про відсутність підстав для покладення на особу відповідальності за пошкодження майна через відсутність (не доведення доказами) однієї із обов`язкових, відповідно до ст.1166,1187 ЦК України, умов для покладення відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, а саме відсутність протиправної поведінки як заподіювача шкоди у спірних правовідносинах.

Вважає, що висновок експертів № 3544/3545/5376/18654/18565 не дозволяє встановити чітких та однозначних відповідей щодо ряду питань, які ставились на вирішення експертів оскільки дослідження проведене без урахування об`єктивних даних які не відомі в даній дорожньо-транспортній пригоді, визначення швидкості руху проводилось лише на підставі припущень, що є недотриманням стандарту доказування та об`єктивності експертизи.

В результаті чого висновок експерта, як процесуальне джерело доказів не дозволяє встановити обставини, на з`ясування яких призначено експертизу та стало підставою для передання справи на новий розгляд.

Вказує, що судом взагалі не надано оцінки діям посадових осіб КП «Харківські теплові мережі» щодо порушення вимог нормативних актів, які регламентують проведення ремонтних робіт, які знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, оскільки у висновках експертів зазначено, що дане питання не потребує спеціальних знань та входить за межі компетенції експерта, а отже повинне вирішуватись судом самостійно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 залишити без розгляду, в частині позовних вимог ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки всім фактичним обставинам справи, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказує, що належній їй автомобіль під керування ОСОБА_1 перебував в нерухомому стані, діяльність, що становить джерело підвищеної небезпеки водієм ОСОБА_1 , який знаходився за кермом автомобіль Мерседес не здійснювалась.

Вказаним обставинам суд першої інстанції в рішення жодної оцінки не надав, взагалі не відобразив підстав яких відхиляються відповідні доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зазначає, що послідовна неодноразова неявка позивачка та її представників у судове засідання по справі була підставою для залишення позову ОСОБА_3 без розгляду, що судом не було враховано.

Вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи був зобов`язаний залишити без розгляду позову, адже позивачкою було допущено значно більше двох неявок у судове засідання поспіль без будь-якого повідомлення про причини такої неявки.

Вказує на упередженість судді Аркатової К.В., оскільки формулювання нею по цій справі відповідних висновків, які мають значення для вирішення питання про наявність або відсутність підстав, зокрема такої складової як вина, для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 внаслідок зіткнення автомобілів під керуванням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Квартенко О.Р., представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Мица Ю.В., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду не повністю відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 889103,60 грн, суд вважає доведеними наявність вини ОСОБА_1 у настанні ДТП, а також факт дотримання Правил дорожнього руху іншим учасником пригоди, ОСОБА_3 , на підставі висновку комплексної судово транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи, дорожньо-технічної та фототехнічної експертиз і експертизи матеріалів та засобів відео-, звукозапису, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, що складено судовим експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С.Бокаріуса 22.12.2020 року № 3544/3545/5376/18564/18565.

Суд також вважав доведеним факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої істотно пошкоджено транспортний засіб позивачки та завдані легкі тілесні ушкодження, вона була позбавлена можливості користуватись автомобілем, вимушена витрачати час на пошук альтернативних заходів для пересування, відновлення фізичного здоров`я, що також супроводжувалось моральними стражданнями, відновленням психо-емоційного стану та спричинило зміну звичного способу її життя.

Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості, суд вважає визначити розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн..

Судом встановлено, що 23 вересня 2015 року з вини ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Отакара Яроша в м. Харкові, виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем «Porsche Panamera», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою старшого слідчого відділу ДТП Слідчого управління Головного управління національної поліції в Харківській області Національної поліції України від 19 травня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000389 від 24 вересня 2015 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року визнано, що винним у скоєнні ДТП є відповідач. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП стосовно ОСОБА_1 , закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення його до адміністративної відповідальності. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року змінено; виключено з мотивувальної та резолютивної частин постанови суду першої інстанції висновки щодо визнання та доведеності вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП. В іншій частині постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Ухвалою суду від 09.04.2019 року витребувані з Головного управління національної поліції в Харківській області матеріали кримінального провадження № 0000389 за ч.1 ст.286 КК України, яке закрито 19.05.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

У статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогам апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Так, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21.

Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)) (див. правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861св22) - https://reyestr.court.gov.ua/Review/107140664.

Однак при цьому нова аргументація може бути вирішена по суті лише у разі, якщо суд розглядає справу у належному складі сторін, оскільки в іншому разі суд не може належним чином встановити дійсні обставини справи, внаслідок чого порушується право кожного на справедливий суд, яке передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України. Право на справедливий суд є також елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону №1961-IV).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто, особа, яка є відповідаю за завдану внаслідок ДТП матеріальну та моральну шкоду згідно вказаної норми ст. 1194 ЦК України є субсидіарним боржником у такому зобов`язанні.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Таким чином, основини тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Зазначеної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Суд першої інстанції дослідив матеріали вищевказаної кримінальної справи, однак всупереч вказаних норм цивільного процесуального права та у контексті згаданих матеріального права та правових висновків касаційного суду не звернув уваги, що на а.с. 50 тому ІІ справи кримінального провадження №0000389 є копія полісу № АІ/7398742 ПРАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» (, м. Харків, вул. Плеханівська, 63) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який був чинний на день скоєння вищевказаного ДТП, згідно якому ОСОБА_2 застрахувала свою цивільну відповідальність від експлуатації транспортного засобу Мерседес Бенц (Mercedes-Benz) GL 450, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який під керуванням відповідача ОСОБА_1 був учасником цього ДТП.

Оскільки позивачка ОСОБА_3 у своєму позові зазначає про наявність підстав для відповідальності з боку водія застрахованого автомобіля Mercedes-Benz GL450 д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 котрий керував, який на її думку був винен у скоєнні ДТП від 23 вересня 2015 року, судом не було враховано того, що ОСОБА_1 відповідно до ст. 1194 ЦК України та зазначених правових висновків касаційного суду, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися при розгляді цієї справи, - є субсидіарним відповідачем за таким позовом, у зв`язку з тим, що був наявний поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/7398742 який діяв з 26.03.2015 року по 26.03.2026 року.

Внаслідок таких порушень суд не розглянув питання щодо залучення ПРАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» до розгляду справи в якості співвідповідача у передбаченому ст. 51 ЦПК України порядку страхової компанії. Крім того, суд з порушенням норм цивільного процесуального права не з`ясував яким чином застрахував свою відповідальність інший учасник ДТП - позивачка ОСОБА_3 , яка є відповідачем за позовом третьої особи - ОСОБА_2 .

Так, згідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

За відсутності належного складу відповідачів суд непозбавлений процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Аналогічні правові висновки були висловлені судом касаційної інстанції, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є застосованими у даному випадку з огляду на релевантну процесуальну ситуацію у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Так, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 дійшов висновку, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З огляду на визначені у ст. 367 ЦПК України процесуальні повноваження суду апеляційної інстанції залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача за змістом норми ст. 51 цього ж Кодексу можливо лише в суді першої інстанції.

Тому, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує оскаржене рішення суду першої та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому зацікавлені особи не позбавлені права для повторного звернення до суду для захисту порушених прав, із залученням повного складу учасників спірних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Квартенко Олексія Романовича, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 травня 2024 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.