Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7127/23
Провадження № 22-ц/812/1091/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова
Іменем України
16 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/7127/23
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,
за участю представника відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тустановського А.О. того ж дня, в приміщенні суду в смт. Веселинове Миколаївської області, за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

У липні 2023 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ» або Банк) звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2024 року цивільну справу передано за підсудністю до Веселинівського районного суду Миколаївської області.
Як на підставу позовних вимог вказано, що між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 03 листопада 2021 року був укладений кредитний договір №101, відповідно до якого Банк надав відповідачу на споживчі потреби кредит у розмірі 100 000 грн 00 коп. зі строком користування протягом 36 місяців, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в термін до 04 листопада 2024 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,01 % річних від суми заборгованості за кредитом та щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99 %.
Зобов`язання по кредитним договором позивач виконав повністю, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором.
Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 18 червня 2023 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 173 719 грн 74 коп., з яких заборгованість за кредитом у розмірі 91 667 грн 80 коп., заборгованість за процентами в розмірі 11 грн 61 коп., заборгованість за комісією в розмірі 82 040 грн 33 коп.
Банк направив на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення), але в зазначений строк відповідач заборгованість не погасив.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
У відзиві на позов представника відповідача адвокат Вендель О.М. зазначав, що відповідно із абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Тобто комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закон України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо платності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вважав, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 82040,33 грн не підлягають задоволенню. Вказував, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачем сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 15 264,62 грн. З урахуванням того, що умова договору про сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемної, і сплата вказаної комісії є незаконною, то вищезазначена сума сплаченої комісії повинна бути зарахована в рахунок погашення заборгованості по процентам та за тілом кредиту.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2024 року позовні вимоги Банку задоволенні частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 101 від 03 листопада 2021 року, що утворилася станом на 18 червня 2023 року, в розмірі 76 414 грн 79 коп., яка складається з заборгованості за кредитом та судовий збір в сумі 1 180 грн 62 коп.
Ухвалюючи таке рішення, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, а відтак положення пункту 5 кредитного договору, укладеного 03 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених умовами кредитних договорів та у графіках щомісячних платежів, є нікчемними.
За такого, нарахування банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості є неправомірними, а відтак банк не має права й вимагати її сплати від відповідача.
Суд дійшов висновку, що сплачені ОСОБА_2 15 264,62 грн в рахунок погашення комісії за кредитним договором №101 від 03 листопада 2021 року підлягають зарахуванню в першу чергу на погашення процентів, а потім на тіло кредиту.
В апеляційній скарзі АТ «ПУМБ» зазначило, що не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог зі стягнення комісії за кредитним договором та зарахуванням сплаченої відповідачем комісії в рахунок погашення заборгованості за процентами та кредитом.
Банк зазначав, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право Банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На момент укладення договору та в подальшому позичальник не звертався до Банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим погодився зі всіма умовами такого договору. Сторонами було погоджено всі істотні умови договору та відповідач був ознайомлений з ними, про що свідчить його підпис на заяві про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит на загальні споживчі цілі, з процентною ставкою за користування кредитними коштами. Відповідач не скористався наданим йому правом відкликати свою згоду на укладення кредитного договору.
Відповідач не звертався до суду з окремим позовом про визнання недійсним кредитного договору (або окремих його частин), застосуванням наслідків недійсності або нікчемності правочину, здійснення перерахунку вже сплачених в рахунок заборгованості коштів (не подавав зустрічний позов). В межах розгляду даної справи, де предметом позову є стягнення кредитної заборгованості, суд не мав процесуальної можливості здійснювати перерахунок вже сплачених коштів на користь Банку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який поданий його представником адвокатом Венделем О.М., посилаючись на безпідставність її доводів, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 03 листопада 2021 року ОСОБА_2 підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору комплексного банківського обслуговування, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені договором комплексного банківського обслуговування послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердив, що дає свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах, а саме з наданням кредиту на: на загальні споживчі цілі, сплата разової комісії банку (а.с.2 зворот-3).
Відповідно до заяви № 101 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 03 листопада 2021 року Банк надає позичальнику суму кредиту, яка становить 100 000 грн, у тому числі: на загальні споживчі цілі - 100 000 грн, для сплати разової комісії - 0 грн. Строк кредиту та договору страхування - 36 місяців. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 4,99% (пункт 5 кредитного договору), розмір процентної ставки - 0,01% річних, разова комісія 0,00% + 0 грн. Вказане також підтверджується Паспортом споживчого кредиту від 03 листопада 2021 року (а.с. 4).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно наданих позивачем розрахунків, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договорів щодо своєчасної сплати грошових коштів, станом на 18 червня 2023 року утворилася заборгованість: по кредитному договору №101 від 03 листопада 2021 року в розмірі 173719 грн 74 коп., з яких заборгованість за кредитом 91667, 80 грн, заборгованість за процентами 11, 61 грн, заборгованість за комісією в розмірі 82040, 33 грн (а.с. 15 зворот-16).
За положеннями частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Укладений між сторонами кредитний договір не містить умов, відповідно до яких банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині, а тому, згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», в разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
На адресу відповідача позивачем було направлено письмову вимогу (повідомлення) вих. №26 від 18 червня 2023 року про виконання зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості не пізніше 30 календарних днів з дня отримання відповідного повідомлення. Доказів отримання вказаних поштових відправлень матеріали справи не містять (а.с. 12 зворот-14).
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 18 червня 2023 року.
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором №101 від 03 листопада 2021 року суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, а відтак положення пункту 5 кредитного договору, укладеного 03 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених умовами кредитних договорів та у графіках щомісячних платежів, є нікчемними.
За такого, нарахування банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості є неправомірними, а відтак банк не має права й вимагати її сплати від відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Так, згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинностіЗаконом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Пунктами 5 спірного кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка становить 4 990 грн щомісячно, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Оскільки ОСОБА_2 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, а відтак положення пунктів 5 кредитного договору, укладеного 03 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених умовами кредитних договорів є нікчемними.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач зазначав, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в пункті 5.7.3 частини ІІ Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 15 березня 2021 року. Цим пунктом передбачено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту.
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості (розрахунково-касове обслуговування).
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається встановлено, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»; надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.
Отже, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 82 040, 33 грн необґрунтована та задоволенню не підлягає,оскільки такі вимоги не відповідають вимогам законодавства.

При цьому колегія суддів зауважує, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-80гс20).

Приймаючи до уваги, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 101 від 03 листопада 2021 року в рахунок погашення комісії ОСОБА_2 сплатив 15264,62 грн суд, з урахуванням положень статті 534 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку, що сплачена сума комісії підлягає зарахуванню в першу чергу на погашення процентів, а потім на тіло кредиту.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не мав процесуальної можливості здійснювати перерахунок вже сплачених коштів на користь банку, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки предметом спору є заборгованість позичальника за кредитним договором, розмір якої правильно визначив суд першої інстанції відповідно до наданих доказів, тому підстав вважати, що суд вийшов за межі позову неможна.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.
Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Н.В. Самчишина

Судді В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.