Номер провадження: 22-ц/813/3135/24
Справа № 522/5615/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року, та на ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року, які занесені до протоколу судового засідання, ухвалені Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Бондар В.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору найму (оренди),

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що у квітні 2021 року вона вирішила провадити підприємницьку діяльність, для чого прийняла рішення орендувати приміщення під грумінг-салон та готель для собак «Собача дача». Знайшовши підходяще приміщення на сайті ОЛХ, прийшла за місцем його знаходження за адресою: АДРЕСА_1 , де її зустрів чоловік на ім`я ОСОБА_4 , вказавши, що є власником цього майна. Після огляду приміщення позивачка 29 квітня 2021 року підписала договір оренди № 29-04-2021, у якому орендодавцем було вказано ОСОБА_2 , особу якого при підписанні встновлено не було. Пізніше їй стало відомо, що особа, яка вказала, що є власником цього приміщення, є сином ОСОБА_2 - ОСОБА_2 . Позивачка почала використовувати орендоване приміщення. Після впровадження військового стану в Україні, від імені ОСОБА_2 з електронної адреси, вказаної у договорі, надійшли листи з пропозиціями укласти додаткові угоди до договору оренди, де зменшувалася ціна за оренду приміщень внаслідок запровадження воєнного стану. Підписи орендодавця на цих листах були відсутні або не схожі на ті, які було відтворено на договорі оренди. Вона погодилася з новими умовами та розраховувалася за оренду згідно з встановленими рахунками. Коли дія договору закінчилася, її чоловік ОСОБА_5 передав приміщення ОСОБА_6 (сину орендодавця) та в односторонньому порядку було підписано акт прийому-передачі орендованого майна, в якому зазначено, що орендар повернула орендовані приміщення, претензій по розрахункам, щодо стану орендованого майна до неї немає. Акт повернувся їй через невручення орендодавцю.

Після цього з електронної пошти, вказаної у договорі, почали приходити листи, що вона має сплатити кошти у розмірі 130000 грн, що викликало у неї підозру щодо обізнаності власника нерухомого майна про договірні відносини з оренди належного йому майна, чи здійснив він своє волевиявлення шляхом підписання договору оренди майна. У зв`язку із наведеним, вона звернулась до правоохоронних органів з метою з`ясування особи, з якою було підписано договір. Однак, відповідач до слідчого відділу поліції не з`явився, сином відповідача надано пояснення про те, що він є довіреною особою свого батька і що договір було підписано з батьком.

Вважає, що для з`ясування особи, яка підписала оспорюваний договір, необхідно провести судову почеркознавчу експертизу з метою вирішення питання належності підпису тій чи іншій особі, з`ясування наявності повноважень на підписання договору сином орендодавця, якщо договір було підписано від його імені.

Також акцентує увагу на відсутність визначеного предмету договору, у якому не було конкретизовано, які саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 їй передавалися в оренду, крім того, орендувалася лише частина приміщення без конкретизації такої частини. Дана обставина має значення для визначення предмета договору, вартості комунальних витрат, які входили до складу орендної плати.

Посилаючись на недійсність оспорюваного договору, який порушує її право на мирне володіння майном, оскільки унаслідок його дії до неї пред`явлено вимоги про стягнення коштів, на які відповідач немає жодного права, позивачка просила суд визнати договір оренди № 29-04-2021, підписаний 29 квітня 2021 року між нею та ОСОБА_2 , недійсним, застосувавши до договору наслідки недійсності правочину.

До суду 17 квітня 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що сторонами визнається факт користуванням майном відповідача, а саме - частиною нежитлового приміщення офісу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 100 кв.м та факт приймання-передачі об`єкту оренди 31 серпня 2022 року. Твердження позивача про передачу приміщення після закінчення строку договору не відповідає дійсності, оскільки строк дії договору був до 30 червня 2022 року. 28 червня 2022 року відповідач повідомив позивача про закінчення дії договору оренди та запропонував продовжити дію договору або ж звільнити орендоване приміщення до 30 червня 2022 року. Позивачка усно погодилася продовжити дію договору, тому відповідач запропонував укласти додаткову угоду № 4, якою змінювалися платежі лише за два місці оренди, однак сторони не дійшли згоди відносно зазначеної угоди, жодних угод на продовження строку дії договору укладено між сторонами не було. Позивач звільнила приміщення через два місяці після закінчення строку договору, не сплативши заборгованість за користування об`єктом оренди, що стало підставою для його звернення до суду з позовом (справа № 522/17092/22). Спірні правовідносини щодо розрахунків почалися за два тижні до звільнення приміщення. Позивач користувалася об`єктом оренди протягом 448 днів, сплативши за цей час 283250 грн, та подає позов, в якому ставить під сумнів обізнаність відповідача щодо укладення договору, та просить провести експертизу, що на думку відповідача, є абсурдом, оскільки листи відповідача засвідчені його електронно-цифровим підписом та відправлені з його робочої поштової електронної адреси, позивач намагається оспорити підписи відповідача на листах-претензіях, які є власним одностороннім правочином відповідача, вчинення яких він підтверджує, позивач свідомо ігнорує отримання відповідачем як ФОПом на його рахунок 14 платежів від позивача за користування об`єктом оренд, починаючи з 06 травня 2021 року на загальну суму 283250 грн. Вказує, що син є його представником та має повноваження на пошук орендаторів, отримання всіх документів та передачу їх на підпис, оскільки відповідач є інвалідом війни другої групи та здійснює свою діяльність і через представників, яким є його син і який уповноважений на пошук орендарів, отримання від них всіх необхідних документів, тощо. В договорі оренди чітко визначено його предмет, на момент укладення якого відсутні спори щодо комунальних платежів. Про штучність позову свідчить намагання позивачки зупинити провадження у справі № 522/17092/22 про стягнення з неї орендної плати.

У судовому засіданні 24 серпня 2023 року ухвалами суду, занесеними до протоколу судового засідання, відмовлено представнику позивача ОСОБА_3 у задоволені клопотання про перехід в загальне провадження, відмовлено у поновленні строків для звернення до суду з заявою про витребування доказів, та повернуто заяву про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання про допит ОСОБА_1 як свідка та у призначенні експертизи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору найму (оренди) залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не довела наявність підстав для визнання договору недійсним, істотні умови договору погоджені сторонами, сторони виконували свої зобов`язання за договором оренди, адже ОСОБА_1 вказує, що користувалася об`єктом оренди та сплачувала орендну плату, відповідач також виконував умови договору. Спір між сторонами про наявність чи відсутність заборгованості по договору оренди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Не погодившись з вказаними ухвалами суду від 24 серпня 2023 року та рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також просить скасувати ухвали суду від 24 серпня 2023 року про відмову у проведенні судової почеркознавчої експертизи та про відмову у витребуванні доказів, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог, не перевірив суть доводів позивачки, не задовольнив жодне із заявлених нею клопотань, направлених на розгляд позовної заяви, зокрема, клопотання від 13 червня 2023 року щодо проведення судової почеркознавчої експертизи (відмовлено реплікою № 21, журнал судового засідання від 13 липня 2023 року, оскільки суд не перейшов до дослідження доказів та відсутні необхідні документи для її проведення); заява про визнання явки відповідача обов`язковою (журнал судового засідання від 13 липня 2023 року, репліка № 38), суд відмовив у задоволенні (репліка № 46), оскільки позивачка не задала 10 питань до Відповідача при подачі позову; заява про допит свідків у справі (відмовлено реплікою № 48, журнал судового засідання від 13 липня 2023 року, оскільки суд не може зобов`язати відповідача давати показання як свідка); заява про оголошення перерви з метою витребування доказів для заявлення повторного клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи (відмовлено реплікою № 59, а реплікою № 60 вказано, що позивач на даній стадії вже не може подавати жодних доказів).

Вказує, що позивачці судом створювались перешкоди у збиранні і поданні доказів до суду, позивачка була поставлена у пряму залежність від небажання суду сприяти їй у збиранні і поданні доказів у справі з метою доведення власного позову, при цьому суд першої інстанції тиснув на представника позивачки з тим, щоб остання залишила позов без розгляду.

Головним порушенням прав позивачки зазначає нівелювання судом її доводів у справі щодо необхідності проведення судової почеркознавчої експертизи з огляду на недоцільність її проведення.

Скаржниця відзначає, що ЦПК України не визначає строку для звернення до суду з заявою про проведення судової експертизи, тому у даному випадку, позиція суду щодо пропуску строку на звернення до суду з відповідною заявою не ґрунтувалася на нормах чинного Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на позицію суду щодо заявлених клопотань та заяв, у судовому засіданні від 24 серпня 2023 року позивачка у повторному клопотанні про проведення судової почеркознавчої експертизи пояснювала мотиви неможливості самостійного проведення експертизи, враховуючи, звернення до правоохоронного органу перед поданням позову, а саме до Одеського районного управління № 1 ГУНП в Одеській області, та очікуваних від них відомостей в позасудовому порядку (досудового розслідування у рамках кримінальної справи).

24 липня 2023 року, після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_1 отримала інформацію про відсутність даних щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, що оскаржувалося нею у порядку ст. 303-307 КПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо внесення даних про подію кримінального правопорушення до ЄРДР, відтак, правомірні очікування Позивачки отримати висновок судової почеркознавчої експертизи саме у кримінальній справі завершилися саме 10 серпня 2023 року, унаслідок чого, заявляється відповідне клопотання у рамках розгляду даної цивільної справи № 522/5615/23-Е.

Про необхідність проведення відповідного експертного дослідження позивачка заявляла безпосередньо у тексті позовної заяви у цій справі, тому на підставі ст. 127 ЦПК України, просили строк на подання відповідної заяви - поновити.

Мотивуючи підстави для поновлення строку на подання клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи і витребування доказів, які необхідні для її проведення, надавши інформацію про неможливість її самостійного проведення, внаслідок відмови в наданні оригіналів документів, з яких можна провести судову почеркознавчу експертизу, для встановлення приналежності підпису ОСОБА_2 , а також відмови відповідача від її проведення та надання експертних зразків підпису, позивачка справедливо розраховувала на задоволення відповідного клопотання.

Утім, суд першої інстанції відмовив у витребуванні інформації яка має доказове значення для справи, що і є причиною подання даної апеляційної скарги.

Вважає, що клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, разом з заявою про витребування доказів до нього - мали бути задоволеними, оскільки нею наведено аргументи для подання даних клопотань саме 24 серпня 2023 року.

Без дослідження даних обставин, суд першої інстанції, на переконання позивачки, не міг зробити висновок про обставини, на які вона посилалася.

При цьому, аргументи суду в оскаржуваному рішенні щодо необхідності розгляду заявлених позовних вимог в іншій справі - є прямим втручанням у принцип диспозитивності цивільного процесу, оскільки наслідки недійсності правочину виходять далеко за межі розрахунків орендної плати і створюють наслідки недійсності правочину (повернення на виконання договору коштів, майна, тощо), тому неправильно пов`язувати цей позов з вимогами іншої сторони спору про стягнення коштів, оскільки інформація про те, що ФОП ОСОБА_2 не підписував договір оренди з`явилася після вчинення по відношенню до неї шахрайських дій, які вживалися навколо оспорюваного правочину і може спричинити до виникнення інших правовідносин, пов`язаних із двосторонньою реституцією, як наслідком за вчиненням недійсного правочину.

Також вказує, що суд здійснив розгляд справи у її відсутність за наявності поважної причини неявки - участі у судовому засіданні у справі № 523/14000/14-ц, яке призначено у Одеському апеляційному суді 12 жовтня 2023 року на 14.15 год, тому в даному випадку, судовий розгляд відбувся усупереч бажанню позивачки і надалі приймати участь у розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_7 в особі свого представника ОСОБА_8 її доводи не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, зазначивши, що наведена позивачем підстава позову не може бути підгрунтям для звернення до суду позивачки, права якої жодним чином оскаржуваним договором не порушувались; клопотання про проведення почеркознавчої експертизи зумовлено виключено метою затягування судового процесу і подано з порушенням строків, визначених ч. 2 ст. 83 ЦПК України.

Зазначає, що позивач ставить під сумнів дійсність договору з підстав начебто відсутності волевиявлення на таке Відповідача та просить призначити з цього приводу почеркознавчу експертизу, проте підписання договору відмінною від відповідача особою порушувало б права саме відповідача, а не позивача, який повною мірою користувався орендованим приміщенням 448 днів до прийняття рішення про припинення такого користуванн, сплачував за орендну плату, позов поданий після пред`явлення відповідачем позову про стягнення з позивачки коштів, а двостороння реституція, про яку просить позивачка, не відповідає судовій практиці Верховного Суду України щодо можливості визнання договору оренди недійсним лише на майбутнє.

Щодо призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, то твердження позивачки про невизначення ЦПК України строку для звернення до суду із клопотанням про призначення такої є абсурдним та не відповідає законодавству, і оскільки жодних доказів несправжності підпису відповідача подано не було і не було заявлено про витребування таких доказів, і формулювання наявних клопотань розпливчасті, їх напрямок та кількість свідчать про спробу зловживання правом з боку позивача, то вважає, що судом дотримано розгляд такого клопотання та правомірно відмовлено у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просив у задоволенні скарги відмовити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, що з`явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з інформаційної довідки № 319726475 від 06 січня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_2 є власником нежитлового підвального приміщення, загальною площею 126 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-28).

29 квітня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди № 29-04-2021, згідно п. 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення (офіс) загальною площею 100,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт оренди).

Згідно п. 4.1. договору оренди, строк оренди за цим Договором встановлюється до 30 червня 2022 року (включно), який обчислюється з моменту передачі орендарю об`єкту оренди за Актом прийому-передачі.

Пунктом 5.1. та 5.1.1 договору оренди визначено, що плата за користування об`єктом оренди є платежем, який орендар сплачує орендодавцю за користування об`єктом оренди, незалежно від результату господарської діяльності орендаря. Орендна плата нараховується орендодавцем з моменту передачі об`єкту оренди орендарю. Плата за користування об`єктом оренди за календарний місяць оренди складає у гривнях, що в грошовому еквіваленті зобов`язання становить 1000,00 (одна тисяча) доларів США 00 центів, та додатково включає компенсацію вартості комунальних послуг, що спожиті суборендарем протягом місяця (а.с. 10-12).

10 червня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали акт прийому-передачі до договору оренди № 29-04-2021 від 29 квітня 2021 року, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення (офіс), загальною площею 100,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Додаткова угода № 1-В від 01 березня 2022 року про зменшення орендної плати з 01 березня 2022 року за наступні 5 календарніх днів до 1 грн, додаткова угода № 2 від 31 березня 2022 року - про зменшення орендної плати з 01 квітня 2022 року до 30 квітня 2022 року - до 200 доларів США, додаткова угода № 3 від 01 травня 2022 року про зменшення орендної плати з 01 травня 2022 року до 31 травня 2022 року - до 200 доларів США, а з 01 червня 2022 року - встановлення плати у розмірі 1000 доларів США та додатко включає компенсацію вартості комунальних послуг, що спожиті суборендарем протягом місяця, додаткова угода № 4 від 01 червня 2022 року, якою встановлено до 30 червня 2023 року (включно) строк оренди за цим договором, плата за користування: з 01 червня 2022 року до 30 червня 2022 року - 200 доларів США, з 01 липня 2022 по 31 липня 2022 року - 300 доларів США, а починаючи з 01 серпня 2022 року - 1000 доларів США (а.с. 13-14).

Проте, сторонами не заперечується, що на виконання договору оренди № 29-04-2021 від 29 квітня 2021 року позивачкою за платіжними реквізитами, зазначеними у п.5.1.2. та розділі «Реквізити і підписи сторін» на ім`я відповідача ОСОБА_9 ФОП здійснювалися платежі з призначенням таких як «Договір № 29-04-2021» «Суборенда нежитлового приміщення (офіс)», а саме: 06.05.2021 - 27780 грн, 14.06.2021 - 18970 грн, 05.07.2021 - 27500 грн, 03.08.2021 - 27000 грн, 06.09.2021 - 27000 грн, 05.10.2021 - 26450 грн, 22.10.2021 - 100 грн, 09.11.2021 - 26200 грн, 08.12.2021 - 27450 грн, 20.01.2022 - 27600 грн, 22.02.2022 - 28300 грн, 13.05.2022 - 5000 грн, 30.05.2022 - 6800 грн, 20.06.2022 - 7100 грн (а.с. 64-77).

Вказані платежі - з урахуванням курсу валют станом на час їх здійснення - повністю відповідають вищенаведеним додатковим угодам до оспорюваного договору оренди та достеменно свідчить про виконання сторонами погоджених умов договору щодо розміру орендної плати за наведений період.

Згідно п. 3.8. договору оренди, об`єкт оренди повинен бути повернутий орендарем орендодавцю протягом 5-ти календарних днів з моменту закінчення терміну оренди або припинення (розірвання) договору, в стані, в якому він був переданий в оренду з урахуванням нормального зносу. У разі відмови орендаря від підписання акта прийому-передачі, акт підписується представником орендодавця самостійно з відправкою орендарю примірника акта прийому-передачі.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 підписала акт, відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали акт прийому-передачі до договору оренди № 29-04-2021 від 29 вітня 2021 року, згідно якого, орендар передав, а орендодавець прийняв з тимчасового платного користування частину нежитлового приміщення (офісу), загальною площею 100,00 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Підпис орендодавця на акті відсутній (а.с. 15).

17 серпня 2022 року, 26 серпня 2022 року ФОП ОСОБА_2 з електронної адреси, зазначеної в п. 10.8 Договору оренди ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) надсилав ОСОБА_1 листа, згідно якого вона не продовжила дію договору і не здала об`єкт оренди, через що у неї утворилася заборгованість (а.с. 16-17).

Незважаючи на визначене п. 3.8. договору оренди право орендодавця самостійно підписати акт, ОСОБА_1 самостійно підписала акт прийому-передачі та направила його ФОП ОСОБА_2 поштою (а.с. 16).

Підстави нарахування заборгованості з вимогою її сплатити викладені у листі ФОП ОСОБА_2 від 05 вересня 2022 року (а.с. 18).

ОСОБА_1 звернулася до Одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 , який нарахував їй заборгованість, та була повідомлена при цивільно-правові відносини між сторонами та відсутність ознак складу кримінального правопорушення (а.с. 19).

16 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди (справа № 522/17092/22), провадження в якій відкрито ухвалою вказаного суду від 30 грудня 2022 року.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу недійсності договору оренди № 29-04-2021 нежитлового приміщення через непідписання такого відповідачем як орендодавцем, оскільки позивачка як орендар вважає порушеним своє право через намагання ФОП ОСОБА_2 стягнути з неї заборгованості за вказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка не довела наявність підстав для визнання договору недійсним, істотні умови договору погоджені сторонами, сторони виконували свої зобов`язання за договором оренди, а спір між сторонами про наявність чи відсутність заборгованості по договору оренди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, ухвалами від 24 серпня 2023 року, які занесені до протоколу судового засідання, відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи та у витребуванні доказів.

Переглядаючи вказані судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а також ухвали, які занесені до протоколу судового засідання від 24 серпня 2023 року, про відмову у призначенні судової почеркознавчої експертизи та про відмову у витребування доказів, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Істотними умова договору найму (оренди) є предмет договору (ст. 760 ЦК України), орендна плата (ст. 762 ЦК України), строк договору (ст. 763 ЦК України).

Сторони підписали договір оренди у якому визначено приміщення, яке передається в оренду, вартість орендної плати та строк дії договору.

Сторони не заперечують факт користування приміщенням та здійснення оплати по договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнається недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 522/1528/15-ц дійшла наступних висновків.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою чи недійсною, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом після подання позову ОСОБА_2 у справі про стягнення з першої заборгованості за оспорюваним договором оренди, хоча мала б доводити свою позицію щодо відсутності обов`язку зі сплати заборгованості саме в справі за позовом ОСОБА_2 (справа № 522/17092/22), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела наявність підстав для визнання договору недійсним, істотні умови договору погоджені сторонами, сторони виконували свої зобов`язання за договором оренди, а спір між сторонами про наявність чи відсутність заборгованості по договору оренди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Отже, підставам позову ОСОБА_1 , які фактично є доводи апеляційної скарги, судом першої інстанції дана вірна оцінка на підставі у сукупності оцінених наданих сторонами доказів.

Крім того, колегія суддів погоджує як слушні доводи відзиву відповідача про те, що у постанові Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року справа № 3-195гс-15 зроблено висновок про те, що «За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 207 ГК України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності).

Визнавши недійсним договір № 01-02/06, Київський апеляційний господарський суд, із висновками якого погодився Вищий господарський суд України, стягнув з орендодавця на користь орендаря 14 092 989,73 грн сплаченої орендної плати на підставі статті 216 ЦК України.

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Виходячи із викладеного, Київський апеляційний господарський суд, ухваливши рішення про визнання недійсним договору № 01-02/06 з моменту укладення та повернення орендарю суми, сплаченої ним за договором оренди нежилого приміщення за весь час дії цього договору, на підставі частини 1 статті 216 ЦК України, та Вищий господарський суд України, погодившись із таким висновком, допустили порушення наведених норм матеріального права».

Отже, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює (у разі його недійсності) проведення між сторонами двохсторонньої реституції, а тому такий договір з огляду на вимоги ч. 3 ст. 207 ЦК України повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення, як намагається помилково довести позивачка.

Наведене у своїй сукупності свідчить про необґрунтованість позову.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що судом першої інстанції позивачці судом створювались перешкоди у збиранні і поданні доказів до суду, а також нівелювання судом її доводів у справі щодо необхідності проведення судової почеркознавчої експертизи з огляду на недоцільність її проведення з таких підстав.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу - для позивача таким строком визначено разом із поданням позовної заяви. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

За змістом частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує, зокрема, питання про призначення експертизи.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом, а учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Згідно з частиною першою статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Аналіз зазначених норм права свідчить, що суд має право для з`ясування обставин, що мають значення у справі і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки чи ремесла, призначити експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснив судам, що для з`ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм.

Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (ч. 1 ст. 105 ЦПК України).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2023 року відкрите провадження у вищевказаній справі та призначено проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін на 10 годину 30 хвилин «27» квітня 2023 року, а також зазначено строк для подання відповідачем відзиву на позов та строки для подання відповіді на відзив і заперечень.

24 липня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2023 року із занесенням до протоколу судового засідання відмовлено представнику позивачки у задоволенні клопотання про перехід із спрощеного позовного провадження до загального провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Відповідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За нормою частини 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (частина 2 ст. 279 ЦПК України).

За приписами частини 3 ст. 279 ЦПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалу суду від 24 березня 2023 року про відкриття провадження ОСОБА_1 отримала 05 квітня 2023 року, а клопотання про витребування доказів заявила в судовому засідання її представник лише 13 липня 2023 року, тобто майже через 4 місяці після відкриття провадження у справі (а.с. 43, 106, т. 1).

Доказів неможливості подання клопотання про витребування доказів у визначений ч. 2 ст. 83 ЦПК України строк з причин, що не залежали від позивача, відповідне клопотання не містило.

Клопотання про поновлення строку для подання заяви про витребування доказів представник позивача подала лише 24 серпня 2023 року та одночасно клопотання про поновлення строку на подання заяви (а.с. 201-203, т. 1).

За змістом ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Оскільки клопотання про витребування доказів подане до суду з пропущенням процесуального строку для його подання, це зумовлює необхідність залишення клопотання без розгляду (ч. 2 ст. 126 ЦПК України).

Ураховуючи, що відповідачем пропущений строк для подання клопотання про витребування доказів та не наведено обґрунтувань неможливості його подання у встановлений строк, що не залежали від позивача, судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права у відповідності до положень ч. 1 ст. 126 ЦПК України відмовлено у поновленні процесуального строку та повернуто заяву.

Незважаючи на вчинення судом помилкової процесуальної дії - повернення замість належного залишення без розгляду - вказане не призвело до порушення прав позивачки, оскільки були відсутні поважні причини для поновлення пропущеного процесуального строку та витребування доказів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали, занесеної до протоколу судового засідання, від 24 серпня 2023 року про відмову у витребуванні доказів.

При цьому, вказаного висновку не спростовує помилкове посилання позивачки на те, що нею зазначалося у позовній заяві про намір заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи, оскільки таке не замінює собою подання відповідного клопотання разом із першою заявою по суті справи.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи ухвалою суду від 24 серпня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, суд першої інстанції також вірно виходив з предмету доказування по справі та суті позовних вимог, відсутності порушеного права позивачки та як наслідок - безпідставності його подання у зазаначеній справі.

Посилання позивачки на те, що суд здійснив розгляд справи у її відсутність за наявності поважної причини неявки - участі у судовому засіданні у справі № 523/14000/14-ц, яке призначено у Одеському апеляційному суді 12 жовтня 2023 року на 14.15 год, тому судовий розгляд відбувся усупереч бажанню позивачки і надалі приймати участь у розгляді справи, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що представник позивачки брала участь у судовому засіданні 24 серпня 2023 року та була повідомлена про розгляд справи на 12 жовтня 2023 року, про що свідчить відповідна розписка від 24 серпня 2023 року (а.с. 212, т. 1) .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року, які занесені до протоколу судового засідання, про відмову у призначенні судової почеркознавчої експертизи та про відмову у витребування доказів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 03 травня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко