ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/948/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка Сергія Юрійовича до Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка С.Ю. звернувся до суду з позовом до Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В обґрунтування позову зазначено, що з метою поновлення втрачених документів, які встановлюють його особу та отримання паспорта громадянина України, він звернувся за місцем свого проживання до Заводського районного суду м. Запоріжжя із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив встановити, що він є ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області та за станом на 24 серпня 1991року та на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2023 у справі № 332/3124/22 заяву залишено без розгляду у зв`язку з тим, що Вознесенівський відділ у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області заперечував наявність фактів, що мають для заявника юридичне значення, що породжує між сторонами спір про право.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області, Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, про що в книзі записів актів про народження 01.03.1973 вчинено запис № 6 та Камишевською сільською радою Орловського району видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В дитинстві переїхав на територію УРСР до Кримської області у місто Джанкой, де навчався у середній школі. Більше територію України не полишав. Приблизно в 1989-1991 роках отримав паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974-го року. Подробиць отримання паспорту заявник не пам`ятає, так як пройшло багато років, а отримати інформацію з території АРК є наразі неможливим через окупацію цієї території Російською Федерацією та активними бойовими діями.

Станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 заявник постійно проживав на території України в АР Крим в Джанкойському районі. З 03.01.1992 до 20.10.2003 з незначними перервами працював чабаном в тій же місцевості в совхозі «Перекопський», совхозі «Північний», КСП «Перекопський», СТОВ «Перекопський» (копія трудової книжки додається).

26.10.2010 був засуджений Ленінським районним судом АР Крим до покарання у виді позбавленням волі за ч.2 ст. 121 КК України. З 22.05.2010 позивач відбував покарання у місцях позбавлення волі. З часу затримання в нього був відібраний паспорт.

28.04.2016 звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 20.04.2016, про що отримав довідку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)». Паспорта йому повернуто не було. Згідно довідки виправного центру від 28.04.2016 - паспорт відсутній.

05.08.2022 позивач звернувся до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області за оформленням паспорту громадянина України.

Листом за вих. № 2314-592/2314.1-22 від 01.10.2022 Вознесенівським відділом УДМС у Запорізькій області заявника було повідомлено, що в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій, особу заявника ідентифіковано не було та не встановлено належність до громадянства України або до будь-якої іншої з держав. У видачі паспорту відмовлено та роз`яснено право заявника звернутися до будь-якого органу чи підрозділу ДМСУ з заявою про визнання особою без громадянства при наявності трьох свідків для складання акту впізнання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», позивач вважає себе громадянином України, так як постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991, отже фактичних підстав для отримання статусу особи без громадянства у нього немає.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що наразі він має тільки двох свідків для підтвердження вищезазначених обставин, проте у ДМС вимагають трьох, що позбавляє управління можливості скласти щодо нього акт впізнання особи у позасудовому порядку.

Встановлення особи позивача та підтвердження факту постійного проживання його на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 є необхідною умовою для отримання ним паспорту громадянина України та поновлення прав та законних інтересів, які полягають у відновленні доступу до повного обсягу державних та соціальних послуг, можливості повноцінно реалізовувати свої права фізичної особи та громадянина, вести нормальне суспільне життя. За наявності паспорту громадянина України у позивача поновлюється можливість отримання соціальних допомог, відкриття банківських рахунків, офіційного працевлаштування, оформлення пенсії, оформлення паспорту по виїзду за кордон, вільного переміщення через блокпости тощо.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка С.Ю. просив суд встановити факт того, що заявник є ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області та станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року позовну заяву задоволено частково.

Встановлено особу громадянина України ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, з метою отримання паспорта громадянина України.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, станом на 13 листопада 1991 року проживав на території України.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач просив встановити його особу та факт постійного проживання на певний період часу, що по суті являє собою встановлення юридичного факту, що належить до категорії справ окремого провадження. При цьому в позові адвокат позивача зазначив про наявність спору між сторонами. що виключає можливість розгляду даної справи в порядку окремого провадження.

Листом за вих. № від 01.10.2022 за №2314-592/2314.1-22 Вознесенівським відділом у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій, особу ОСОБА_1 не було ідентифіковано та не встановлено належності до громадянства України або будь якої іншої держави. ОСОБА_1 роз`яснено право заявника звернутися до будь якого органу чи підрозділу ДМС з заявою про визнання особою без громадянства при наявності трьох свідків для складання акту впізнання. Проте, проігнорувавши вказане, він звернувся до суду.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка С.Ю. заперечує проти її доводів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення - рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року - без змін.

У судовому засіданні представник УДМС України в Запорізькій області Прінь В.П. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року просив залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявних у справі доказів, показів свідків, достатньо для встановлення особи ОСОБА_1 , його приналежності до громадянства України та його проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ст. ст. 21, 22 Конституції України, всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах, зокрема запобігання виникненню випадків без громадянства.

Цей принцип закріплений також у Конвенції «Про скорочення безгромадянства», яка ратифікована Верховною Радою України.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр», у разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно до п.п. 35,46 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. №302, заявник для оформлення паспорта може подати, між іншим, рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи).

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

Пунктом 8 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 частини 1 статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: - заяву про встановлення належності до громадянства України; - копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особа на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Також пунктом 9 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 22.11.2012 №5492-УІ і постанова Кабінету міністрів України №745 від 26.10.2016,якою затверджено новий Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (п.6), визначають, що у разі неможливості встановити особу за визначеною процедурою встановлення особи, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення для видачі документу, що посвідчує особу та її громадянство України.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року тощо.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 року справа № 363/214/17.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області, Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, про що в книзі записів актів про народження 01.03.1973 вчинено запис № 6 та Камишевською сільською радою Орловського району видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В дитинстві переїхав до міста Джанкой Кримської області УРСР, де навчався у середній школі. Більше територію України не полишав. Приблизно в 1989-1991 роках отримав паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974-го року. Подробиць отримання паспорту заявник не пам`ятає, так як пройшло багато років, а отримати інформацію з території АРК на теперішній час неможливо у зв`язку окупацією цієї території Російською Федерацією та активними бойовими діями.

Станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 заявник постійно проживав на території України в АР Крим в Джанкойському районі. З 03.01.1992 до 20.10.2003 з незначними перервами працював чабаном в тій же місцевості в совхозі «Перекопський», совхозі «Північний», КСП «Перекопський», СТОВ «Перекопський», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 18.01.1992.

20.06.1992 ІНФОРМАЦІЯ_2 видав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 військовий квиток серії НОМЕР_3 від 20.06.1992, відповідно до якого 08.06.1992 він зарахований у запас зі званням «рядовий», який підтверджує, що в 1992 році особу було взято на військовий облік на території України, що є неможливим для громадян інших держав.

Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Ростовська область, Орловський р-н, х. Н.-Єгорлик, національність: молдованин, місце проживання: Україна, Автономна Республіка Крим, Красноперекопський р., с. Смушкине, відомості про паспорт: паспорт НОМЕР_4 , виданий Джанкойським ВВС Кримської АРСР 19 грудня 1991 року, 20.04.1996 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Відомостей про наявність відмітки про зареєстроване місце проживання в його паспорті зазначений витяг не містить.

26.10.2010 був засуджений Ленінським районним судом АР Крим за ч.2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

З 22.05.2010 заявник відбував покарання у місцях позбавлення волі. З часу затримання в нього був відібраний паспорт.

28.04.2016 звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 20.04.2016, про що отримав довідку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)». Паспорта йому повернуто не було. Згідно довідки виправного центру від 28.04.2016 - паспорт відсутній. Довідка, видана 20.04.2016 ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» про відбуття покарання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , містить його фотографію.

Відповідно судових рішень, які приймалися відносно ОСОБА_1 за час відбування ним покарання у виді позбавлення волі з 2010 року до 2016 року, при встановлені його особи в судових засіданнях було зафіксовано, що він є громадянином України, за національністю молдаванин.

05.08.2022 заявник звернувся до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області за оформленням паспорту громадянина України.

Листом за вих. № 2314-592/2314.1-22 від 01.10.2022 Вознесенівським відділом УДМС у Запорізькій області заявника було повідомлено, що: - в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій, особу заявника ідентифіковано не було та не встановлено належність до громадянства України або до будь-якої іншої з держав; - у видачі паспорту відмовлено; - роз`яснено право заявника звернутися до будь-якого органу чи підрозділу ДМСУ з заявою про визнання особою без громадянства при наявності трьох свідків для складання акту впізнання.

В свою чергу ОСОБА_1 відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» вважає себе громадянином України, оскільки постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991, отже фактичних підстав для отримання статусу особи без громадянства у нього немає.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції в якості свідка було допитано ОСОБА_3 - сестру ОСОБА_1 , яка підтвердила вищезазначені обставини, та ОСОБА_4 .

Таким чином, з огляду на відсутність трьох свідків, ОСОБА_1 дійсно позбавлений можливості звернутись до УДМС для складання акта впізнання особи у позасудовому порядку.

У зазначений в заяві період часу порядок видачі паспортів на території України регулювався Положенням про паспортну систему в СРСР, затвердженим Постановою Ради міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974, п. 9 Розділу ІІ якого передбачено, що видача, обмін паспортів та вклеювання у паспортних фотографічних карток по досягненні громадянами 25-річного та 45-річного віку здійснюється органами внутрішніх справ за місцем проживання громадян.

Поняття «місце проживання громадян» у 1991 році визначалось положеннями статті 17 Цивільного кодексу УРСР зразка 1963 року, відповідно до якої місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів)або опікунів.

З огляду на встановлені обставини, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 виповнилось 18 років, 19 грудня 1991 року він отримав паспорт НОМЕР_4 , виданий Джанкойським ВВС Кримської АРСР 19 грудня 1991 року, що свідчить про його постійне перебування на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Крім того, отримання ОСОБА_1 військового квитка серії НОМЕР_3 від 20.06.1992, відповідно до якого 08.06.1992 він зарахований у запас зі званням «рядовий», та який підтверджує, що в 1992 році його було взято на військовий облік на території України, що є неможливим для громадян інших держав, та свідчить про належність Булата до громадянства України.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з заявою з вимогами, аналогічними вимогам позову, в порядку окремого провадження, відмова в задоволенні позову з підстав, на яких наполягає УДМС України в Запорізькій області, буде перешкоджанням доступу ОСОБА_1 до правосуддя в розумінні ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів враховує, що встановлення особи та підтвердження факту проживання на території України станом на 13.11.1991 є необхідною умовою для отримання ОСОБА_1 паспорту громадянина України та поновлення його прав та законних інтересів, які полягають у відновленні доступу до повного обсягу державних та соціальних послуг, можливості повноцінно реалізовувати свої права фізичної особи та громадянина, вести нормальне суспільне життя.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області- залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: