ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/7465/21
Номер провадження 22-ц/818/1428/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Березюк

позивачки Золотарьової Р. В.,

представника Харківської обласної прокуратури, прокурора Мурзи О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року в складі судді Благої І.С. у справі № 646/7465/21 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.

Позов обґрунтований тим, що з 20 жовтня 2009 року по 11 жовтня 2016 року вона перебувала під слідством і судом за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, у кримінальній справі № 600912823, в подальшому - кримінальне провадження № 0001762 від 15 квітня 2014 року.

Постановою старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ГУМС України в Харківській області Литвиненка В.Л. від 23 жовтня 2009 року до неї був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, покладено обов`язок не виїжджати з місця постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора та суду, негайно з`являтися на виклики.

11 жовтня 2016 року постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 кримінальне провадження № 0001762 від 15 квітня 2014 року було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Проте запобіжний захід скасовано не було.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на її користь 400'000,00 грн відшкодування моральної шкоди. Вказаним рішенням суду було встановлено загальний строк кримінального переслідування щодо неї з 20 жовтня 2009 року по 11 жовтня 2016 року.

У грудні 2017 року коли вона намагалася виїхати за межі України на відпочинок, їй стало відомо, що за даними Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Харківській області запобіжний захід щодо неї у вигляді підписки про невиїзд не скасовано. Крім того, відомості про закриття кримінального провадження №0001762 постановою прокурора від 11 жовтня 2016 року до цього Управління не надходили.

У листопаді 2018 року нею отримано довідку з ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області про те, що запобіжний захід вже не діє, проте ця довідка не містила відомостей про дату, з якої була скасована підписка про невиїзд. Про дату винесення постанови про скасування запобіжного заходу позивачка дізналася випадково під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000377 від 25 липня 2014 року, в якому вона має статус потерпілої.

Вона повторно звернулася до прокурора для отримання копії відповідної постанови, але відповіді отримано не було.

Нею було оскаржено вказані дії прокурора у судовому порядку, вона зверталась зі скаргами до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Генерального прокурора України, проте документ, яким було скасовано запобіжний захід щодо неї, отримано так і не було.

Вважає, що ненаданням їй відповіді та неотриманням зазначеного документу їй було спричинено моральну шкоду, розмір якої з урахуванням ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не може бути нижчим за 128'000 грн.

Внаслідок відсутності документу про скасування запобіжного заходу вона перебувала у стані юридичної невизначеності та постійно нервувала, оскільки не була впевнена, що цією постановою зняті усі обмеження, а тому з урахуванням обставин порушення прав позивачки органами прокуратури вона вважає, що справедливою компенсацією за перенесені нею душевні страждання впродовж тривалого часу є сума у розмірі 1'000'000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з на її користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України 1'000'000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.

24 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку Харківською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву, в якому прокурор просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що у 2017 році позивачка вже зверталася до суду у зв`язку з позовом про відшкодування шкоди та рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у справі № 615/448/17 її позов було задоволено частково. Позивачка вже отримала відшкодування моральної шкоди за час її перебування під слідством і судом у вказаному кримінальному провадженні. Незгода ОСОБА_1 з наданими їй відповідями на її клопотання та звернення про видачу рішення, подані під час проведення досудового розслідування, регламентуються нормами КПК України, а тому підстави для застосування до вказаних вимог положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в порядку вимог КПК України не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам факт задоволення скарг на бездіяльність органу досудового розслідування ухвалами слідчих суддів не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання позивачці моральної шкоди такими діями.

Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву, в якому просило позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, Казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивачки. Питання відшкодування моральної шкоди позивачці було вирішено рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у справі № 615/448/17. Реалізація позивачкою права на оскарження дій прокуратури в порядку КПК не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

11 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова подано пояснення, в яких прокуратура просила позов залишити без задоволення.

Пояснення мотивовано тим, що позивачка вже реалізувала право на відшкодування моральної шкоди за час її перебування під слідством і судом. Факт задоволення скарг позивачки ухвалами слідчих суддів не свідчить про протиправність дій органів досудового розслідування та спричинення позивачці моральної шкоди такими діями. На всі звернення позивачки до прокуратури їй було надано відповідь, у тому числі з постановою про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Крім того, позивачка з посиланням на довідку з ТСЦ № 341 РСЦ МВС в Харківській області вказувала, що запобіжний захід відносно неї не діє, а тому є суперечливими її твердження про те, що відсутність вказаної постанови не дозволяла їй порушити зобов`язання, покладені підпискою від 23 жовтня 2009 року.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300'000 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок бездіяльності органів прокурори позивачці було спричинено моральну шкоду, оскільки протягом 5 років та 5 місяців позивачка була позбавлена можливості отримання копії процесуального рішення, яке безпосередньо стосувалося її інтересів як учасника кримінального провадження та впливало на її право на повагу до її приватного життя та її права на свободу пересування. Виходячи з обставин по справі, засад розумності та справедливості суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для стягнення 300 000 грн моральної шкоди.

15 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку Харківською обласною прокуратурою на вказане судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не надано доказів завдання їй моральної шкоди, розмір зазначеною нею шкоди не обґрунтовано . Дії або бездіяльність органів прокуратури ані в судовому ані в адміністративному порядку неправомірними не визнавалися.

Факт застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу був предметом судового розгляду та позивачці вже було відшкодовано моральну шкоду на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за час перебування під слідством та судом у кримінальній справі № 600912823.

Реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

03 квітня 2024 року ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи відповідачем не заперечувалось, що 11 жовтня 2016 року кримінальне провадження було закінчено, законні підстави для застосування запобіжного заходу були відсутні, проте питання скасування запобіжного заходу прокурором ОСОБА_2 вирішено не було.

Застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд щодо неї після закриття кримінального провадження тривало у період часу з 12 жовтня 2016 року по 23 липня 2018 року, що не було предметом розгляду у справі № 615/448/17, а тому відсутні підстави вважати, що їй було відшкодовано моральну шкоду у зв`язку з порушенням її прав. Предметом вказаної справи є саме застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд поза межами досудового розслідування, тобто коли кримінального провадження вже не існувало.

Також посилалась на практику Верховного Суду, (постанова від 22 лютого 2023 року у справі № 610/381/19), відповідно до якої якщо після закриття кримінального провадження не було скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, то до позивача продовжували застосовуватись процесуальні дії, які обмежували його право, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вказувала, що звернення до слідчого судді не призвело до відновлення її порушеного права, оскільки ухвали слідчих суддів Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2018 року та від 07 лютого 2020 року по справі № 638/10365/16-к прокурором ОСОБА_2 не були виконані.

Заслухавши представника Харківської обласної прокуратури - прокурора Мурзу О. В., яка підтримала апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_1 , яка проти скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін, суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає у повній мірі зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у справі № 615/448/17 стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 400'000 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду (том 1, а.с. 25-29).

Як вбачається з вказаного рішення, постановами старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ГУМВС у Харківській області від 20 жовтня 2009 року та від 27 жовтня 2009 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358 КК України та ч.4 ст.190 КК України.

23 жовтня 2009 року старшим слідчим СВ Дзержинського РВ ГУМВС у Харківській області обрано запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд.

28 жовтня 2009 року ОСОБА_1 була притягнута в якості обвинуваченої у кримінальній справі № 60091283 за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренко Р.В. від 11 жовтня 2016 року кримінальне провадження № 0001762 за обвинуваченням ОСОБА_1 було закрите на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (том 1, а.с. 18 -19).

02 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до прокуратури Харківської області з заявою, в якій, окрім іншого, просили надати документи про скасування запобіжного заходу підписки про невиїзд щодо них (том 1, а.с. 20-22).

02 березня 2018 року на вказану заяву прокуратурою Харківської області було надано відповідь, відповідно до якої Харківською місцевою прокуратурою надіслано відповідний лист з повідомленням про необхідність скасування відносно позивачки запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (том 1, а.с. 23-24).

23 березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подано до Харківської місцевої прокуратури № 1 клопотання про внесення до ЄРДР відомостей про закриття кримінального провадження та про скасування відносно них запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (том 1, а.с 30-32).

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2018 року у справі № 638/10365/16-к зобов`язано прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 розглянути у належний спосіб клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 23 березня 2018 року шляхом ухвалення відповідної постанови (том 1, а. с. 33).

Листом прокуратури Харківської області від 23 липня 2018 року № 04/2/2-444-14 позивачку та ОСОБА_3 було повідомлено про розгляд їхнього звернення від 14 червня 2018 року, яке надійшло з Генеральної прокуратури України, та вказано, що вони на час надання відповіді не є стороною кримінального провадження № 0001762 від 15 квітня 2014 року, досудове розслідування у якому проводиться СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області, а Харківською місцевою прокуратурою №1 повторно надіслано лист до УІАЗ ГУ НП в області про необхідність скасування відносно заявників підписки про невиїзд (том 1, а.с. 34 -35).

23 липня 2018 року Харківської місцевою прокуратурою № 1 до УІАЗ ГУНП в Харківській області направлено копії постанов про скасування відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд для подальшого внесення до інформаційної бази даних відповідних відомостей (том 1, а.с. 210, 212).

12 серпня 2018 року Харківської місцевою прокуратурою № 1 на заяву ОСОБА_1 від 20 липня 2020 року направлено копії постанови від 23 липня 2018 року про скасування запобіжного заходу (том 1, а.с. 211).

Згідно з довідкою Департаменту цифрових технологій МВС України № 0499295, яка була отримана через ТСЦ № 6341 РСЦ МВС України в Харківській області, за даними обліків МВС громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 12 листопада 2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та у розшуку не перебуває (том 1, а. с. 36) .

12 квітня 2019 року Харківською місцевою прокуратурою № 1 направлено лист № 04-26-1762-14 до слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління прокуратури Харківської області про надання інформації по кримінальному провадженню № 0001762, з якого вбачається, що постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренко Р.М. від 23 липня 2018 року було скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , копію постанови направлено до УІАЗ ГУНП в Харківській області для вирішення питання про зняття вказаних осіб з обліку бази даних МВС як таких, яким обрано запобіжний захід ( том 1, а.с. 37-39).

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 до Харківської місцевої прокуратури № 1 подано клопотання про надіслання на її адресу або вручення на руки постанови від 03 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження № 0001762 та постанови від 23 липня 2018 року про скасування їй запобіжного заходу (том 1, а. с. 40-41).

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року у справі № 638/10365/16-к зобов`язано прокурора Харківської місцевої прокуратури Петренка Р.М., в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 000 1762 від 15 квітня 2014 року, розглянути у належний передбачений КПК спосіб клопотання ОСОБА_1 від 26 грудня 2019 року шляхом ухвалення відповідної постанови та видачі або надсилання на її адресу постанов про закриття кримінального провадження від 03 квітня 2017 року та про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд стосовно неї від 23 липня 2018 року (том 1, а.с. 42).

03 червня 2020 року ОСОБА_1 подано скаргу до прокуратури Харківської області про вжиття заходів та зобов`язання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_2 виконати ухвалу слідчого судді від 07 лютого 2020 року та надіслати їй або видати на руки вищезазначені постанови від 03 квітня 2017 року та від 23 липня 2018 року (том 1, а.с. 43-46).

Листом від 30 червня 2020 року № 04/2/2-444-14 позивачку повідомлено, що 25 червня 2020 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0001762 надіслано на адресу позивачки копію вищезазначених постанов. До цього листа додано копію супровідного листа від 25 червня 2020 року № 04-26-1762-14 за підписом прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р.М. про направлення на адресу позивачки копії постанови від 03 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження № 1201762 та копію постанови від 23 липня 2018 року про скасування запобіжного заходу (том 1, а.с. 47-49).

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подано заяви до Харківської місцевої прокуратури № 1 про надсилання копії вищевказаних процесуальних рішень на електронну пошту у зв`язку з їх неотриманням внаслідок незадовільної роботи АТ «Укрпошта» та обмежень приведення особистого прийому в органах прокуратури під час дії карантину (том 1, а.с. 51).

31 грудня 2020 року позивачка подала скаргу на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій просила відреагувати на порушення органами прокуратури її прав на свободу пересування у зв`язку з тим, що після закриття кримінального провадження 11 жовтня 2016 року запобіжний захід відносно неї не був скасований, тому вона була змушена неодноразово звертатися з цим питанням до органів прокуратури прокурор Харківської місцевої прокуратури (том 1 , а.с. 53-7).

Листом від 21 січня 2021 року Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради з прав людини повідомлено про направлення листа до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, для вжиття заходів відповідно до чинного законодавства та сприяння вирішення питань, які були підняті у зверненні ОСОБА_1 (том 1, а.с. 58).

10 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Генерального прокурора України зі скаргою, в якій просила вжити заходів реагування для поновлення її конституційних прав на свободу пересування, оскільки нею так і не було отримано постанов про закриття кримінального провадження та про скасування запобіжного заходу (том 1, а.с. 59-62).

04 березня 2021 року Офісом Генерального прокурора повідомлено позивачку про пересилання її звернення до Харківської обласної прокуратури для перевірки та прийняття рішення згідно з вимогами КПК України (том 1, а.с. 63 -64).

На виконання ухвали суду від 17 серпня 2023 року у цій справі про витребування доказів Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова надіслала 24 серпня 2023 року на адресу суду копію постанови прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р.М. від 23 липня 2018 року, якою був скасований запобіжний захід, обраний 23 жовтня 2009 року відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів представника співвідповідача (Харківської обласної прокуратури) про те, що позивачка отримувала копію зазначеної постанови прокуратури від 23 липня 2018 року.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини 3 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії), заява № 68490/01).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Зокрема, у справі № 641/2476/17-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач протягом чотирьох років був вимушений неодноразово звертатися до органів прокуратури, суду з відповідними скаргами, заявами, внаслідок чого було порушено його звичайний ритм життя. Крім того, систематичною бездіяльністю органів прокуратури, встановленою на підставі ухвал слідчих суддів, позивачу спричинена моральна шкода, тому, виходячи із принципу розумності і справедливості, обґрунтованим є відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн.

У справі № 638/6363/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що позивач довів тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою (з 2013 року), неодноразове винесення слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження у спосіб, який демонструє заявнику ігнорування його доводів. Вказані обставини свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди, судами визначено її розмір (5 000,00 грн) відповідно до характеру та розміру душевних страждань позивача, виходячи із вимог розумності, виваженості і справедливості.

У справі № 646/7015/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважав, що суд першої інстанції, встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір (7 000,00 грн) відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимог виваженості, розумності і справедливості.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що після закриття провадження у 2016 році позивачка для відновлення порушеного права була вимушений неодноразово звертатися до правоохоронних органів із відповідними клопотаннями, заявами та скаргами, внаслідок чого порушено її звичайний ритм життя, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що тривалою бездіяльністю органів прокуратури, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, непроведені комплексу дій, передбачених КПК України, позивачці завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України для відшкодування їй моральної шкоди.

Між тим визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд, виходячи з засад верховенства права, вимог розумності, виваженості і справедливості, обставини спричинення моральної шкоди, вважає, що стягненню підлягає 50 000 грн, що є достатнім для розумного задоволення вимог потерпілої особи.

Доводи апелянта, що питання про відшкодування моральної шкоди вже було предметом судового розгляду та ОСОБА_1 вже було відшкодовано 400 000 грн обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки обставини спричинення моральної шкоди не є однаковими. Питання щодо неправомірної бездіяльності органів прокуратури щодо невжиття дій щодо скасування запобіжних заходів не було предметом розгляду справи № 615/448/17.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, яка була стягнута на користь ОСОБА_1 з 300'000 грн до 50 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратурою Харківської області при зверненні до суду апеляційної інстанції сплачено судовий збір в розмірі 4500 грн (том 2, а.с.22).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 16,67%, відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 3750,00 (4500 х 83.33%) грн судового збору

Судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року змінити.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, стягнутої за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 300'000 грн до 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України прокуратурі Харківської області витрати по сплаті судового збору за перегляд справи в апеляційній інстанції у сумі 3750,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 травня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина