Рішення

ІмЕНЕм України

справа № 521/2273/24

провадження № 2/521/2947/24

13 листопада 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Тарасюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Левчук Ольга Сергіївна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Левчук Ольга Сергіївна.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла двоюрідна тітка позивачки - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина; дітей та рідних племінників ОСОБА_4 не мала, за життя повідомляла позивачці про складення на її користь заповіту, однак після звернення до нотаріуса з метою реалізації права на спадщину позивачка дізналась про складення ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які є подружжям та не перебували у жодних родинних зв`язках з тіткою.

ОСОБА_1 просить суд встановити факт родинних зв`язків між нею та ОСОБА_4 , а саме, що позивачка є двоюрідною племінницею ОСОБА_4 , повідомляє, що докази наявності родинних відносин з ОСОБА_4 , крім наданих до суду, не зберіглись. Встановлення зазначеного факту необхідне позивачці для реалізації права на спадкування за законом, як спадкоємицею п`ятої черги. Вказану вимогу позивачка обґрунтовує тим, що батько спадкодавиці - ОСОБА_5 та дід позивачки - ОСОБА_6 були рідними братами. ОСОБА_6 був батьком матері позивачки - ОСОБА_7 , ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_4 .

Окрім цього, ОСОБА_1 просить суд визнати недійним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказує на те, що останні роки життя ОСОБА_4 внаслідок незадовільного стану здоров`я потребувала сторонньої допомоги, її психічний стан істотно погіршився, через що вона склала заповіт на ім`я відповідачів у стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та не мала змоги управляти ними, вважає, що відповідачі у протизаконний спосіб домоглися складання ОСОБА_4 заповіту на свою користь поза волею ОСОБА_4 , стверджує, що відповідачі привезли ОСОБА_4 до свого нотаріуса та обманним шляхом змусили підписати заповіт на їх користь, якби ОСОБА_4 хотіла заповісти квартиру відповідачам, вона б звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори, у якій вона та її померлий чоловік завжди отримували нотаріальні послуги.

Ухвалою суду від 01.03.2024 року відкрито провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Представником відповідачів адвокатом Досковським В.Г. подано до суду відзив.

У відзиві відповідачі не погоджуються з позовною заявою у повному обсязі, просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що жодними доказами не доведений факт родинних відносин між позивачкою та ОСОБА_4 , зокрема, факти народження батька ОСОБА_4 (за твердження позивачки ОСОБА_5 ) та діда ОСОБА_1 (за твердженням позивачки ОСОБА_6 ) від спільних батьків; факт народження ОСОБА_4 від ОСОБА_5 , факт народження позивачки від ОСОБА_8 .

Також відповідачі зазначили, що повідомлені ОСОБА_1 обставини на обґрунтування підстав недійсності заповіту, не доведені жодними доказами, є суперечливими та спростовуються змістом складеного померлою заповіту. Оспорюваний заповіт складено ОСОБА_4 ще 15.01.2008 року, заповіт було прочитано в голос та підписано ОСОБА_4 особисто, особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., заповіт підписано заповідачем у присутності державного нотаріуса та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Ухвалою суду від 09.04.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни належним чином засвідчену копію спадкової справи заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 02.07.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник адвокат Лук`янова М.Л. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подала до суду заяву, відповідно до якої просила суд провести судове засідання у відсутність позивача та її представника.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідачів адвокат Досковський В.Г. подав до суду заяву, відповідно до якої просив суд провести судове засідання у відсутність відповідачів та їх представника.

Третя особа приватний нотаріус Левчук О.С. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглянути за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 29 вересня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 19 жовтня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 ..

Крім того, 12 грудня 2023 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. також звернулась ОСОБА_1 , у якій повідомила, що приймає всю спадщину, яка залишилась після смерті її двоюрідної тітки ОСОБА_4 ..

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №П1-213008-ю/л станом на 28.09.2023 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 23.05.2007 року, інші особи не зареєстровані.

З наданих позивачем разом з позовом доказів вбачається, що у 1945 році родина у складі голови родини ОСОБА_6 , 1906 року народження, членів родини ОСОБА_9 , 1906 року народження, ОСОБА_7 , 1930 року народження, ОСОБА_10 , 1931 року народження, ОСОБА_11 , 1882 року народження, була переселена у Рівненську область з с. Городисько, Холмського повіту, Люблінського воєводства, Польща, що підтверджується архівною довідкою від 05.07.2018 року.

16 квітня 1945 року ОСОБА_6 видано евакуаційний лист.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 18.09.1984 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 08.09.1962 року, між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 08.09.1962 року укладено шлюб, про що складено актовий запис №517, внаслідок укладення шлюбу подружжя мало прізвище ОСОБА_14 та ОСОБА_14 .

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 21.06.1986 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 21.06.1986 року укладено шлюб, про що складено актовий запис №913, внаслідок укладення шлюбу подружжя мало прізвище ОСОБА_17 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , що видано 21.04.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Додатково у матеріалах спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 наявне свідоцтво про народження ОСОБА_16 , видано 10.07.1963 року, згідно якому її батьками є ОСОБА_12 і ОСОБА_18 , та свідоцтво про народження ОСОБА_7 , видано 30.08.1949 року, згідно якому її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Інших доказів на підтвердження наявності факту родинних відносин з померлою ОСОБА_4 позивач не надавала.

Суд вважає неможливим встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі наявних в матеріалах справи доказів, через відсутність будь-яких доказів на підтвердження фактів народження батька ОСОБА_4 ОСОБА_5 та діда ОСОБА_1 ОСОБА_6 від спільних батьків; факт народження ОСОБА_4 від ОСОБА_5 .

В постанові від 13 липня 2022 року у cправі № 916/3307/16 Верховний Суд дійшов наступних висновків: «Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

З огляду на викладене недоведеність факту родинних відносин між позивачкою та спадкодавицею виключає будь-які права позивачки на спадщину після смерті ОСОБА_4 , а отже, як наслідок, і можливість порушення таких прав складанням оспорюваного заповіту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо вимоги про визнання заповіту недійсним.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 , склала заповіт від 15 січня 2008 року, який посвідчено державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., реєстровий №3-115.

Відповідно до зазначеного заповіту ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно змісту зазначеного заповіту його було прочитано в голос та підписано ОСОБА_4 особисто, особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., заповіт підписано заповідачем у присутності державного нотаріуса та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Судом також встановлено, що 02 березня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В., р/н 1-980, згідно якому ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли в дарунок в рівних частках кожен належну дарувальнику ізольовану квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до статей 1233 - 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 12.08.2022 року по справі №126/483/20 наведено висновок про те, що під волею особи розуміється внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

У постанові від 13.12.2023 року у справі № 359/9943/20 Верховний Суд прийшов до висновку, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У постанові від 08.04.2019 року у справі №676/865/17 Верховний Суд навів правові висновки, згідно яким підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, від 28 вересня 2016 року №6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №462/3286/16-ц (провадження №61-5896св18).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки підстави позову фактично спростовуються змістом оспорюваного заповіту: заповіт складено не в останні роки життя ОСОБА_4 , коли в неї за твердженням позивачки істотно погіршився стан здоров`я, а ще у 2008 році; заповіт посвідчено в приміщенні Сьомої одеської державної нотаріальної контори державним Михальовою Л.І., а не привезеним до ОСОБА_4 приватним нотаріусом, як про це стверджувала позивачка; заповіт було прочитано в голос та підписано ОСОБА_4 особисто, особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено державним нотаріусом, заповіт підписано заповідачем у присутності державного нотаріуса та зареєстровано у встановленому законом порядку, а будь-які належні докази на спростування зазначених обставин та на підтвердження наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання заповіту недійсним, позивачкою до суду не надано, в позові має бути відмовлено.

Крім того, оскільки оспорюваний заповіт складено лише на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, у зв`язку з чим вимоги до нього за будь-яких підстав задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 203, 225, 231, 1216-1218, 1220-1223, 1233-1236, 1247, 1257, 1265 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 48, 51, 78, 80, 81, 89, 265, 354 ЦПК України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Левчук Ольга Сергіївна - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

13.11.24