Справа № 444/2378/23 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М. М.
Провадження № 22-ц/811/3768/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Богомазової І.О. на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Добросинсько - Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Добросинсько - Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування заявленого позову покликався на те, що між ним(позивачем) та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб 29.08.2019 року у Виконавчому комітеті Магерівської селищної ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 12. Від спільного подружнього життя у сторін народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки між ними поступово почали погіршуватися, що призвело до фактичного припинення сімейних відносин. Позивач зазначає, що вони з відповідачкою не ведуть спільний побут, у зв`язку із чим у позивача відсутні спільні інтереси з відповідачкою, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття кохання та поваги одне до одного, психологічну сумісність, що призвело до неможливості підтримувати стосунки та вести спільне господарство. Такий стан речей згубно впливає як на емоційний стан позивача, так і на стан його спільної із відповідачкою доньки. Тому надалі сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Позивач стверджує, що сім`я фактично не існує та примирення між сторонами неможливе. Просить постановити рішення, яким укладений шлюб між ним та відповідачкою розірвати.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини позивач зазначає, що з листопада 2022 року донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком - позивачем по справі ОСОБА_1 за адресою його місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Звертає увагу, що комісією із захисту прав дітей виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради здійснено обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 та комісія дійшла до висновку, що дитина забезпечена усім необхідним і на час відвідування дитина перебувала з батьком. Позивач під час спілкування з відповідачкою щодо визначення місця проживання дитини був поінформований, що ОСОБА_2 загалом не заперечує щодо того, щоб донька і надалі залишалася проживати разом з батьком, але досягнути згоди щодо нотаріального оформлення такої домовленості не вдалося.

Позивач наголошує, що визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 відповідає насамперед інтересам дитини, оскільки у батька є можливість забезпечити для дитини належний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 29.08.2019 року у Виконавчому комітеті Магерівської селищної ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 12.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На підставі ч.1 ст.142 ЦПК України повернуто з державного бюджету ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову до суду в розмірі 536 грн. 80 коп. згідно з квитанцією № 35099 від 14.07.2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при поданні позову до суду судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 адвоката Богомазова І.О., подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення таким, що частково не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначає, що комісією із захисту прав дітей виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради здійснено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та комісія дійшла висновку, що дитина забезпечена усім необхідним і на час відвідування вона перебувала із батьком. ОСОБА_2 загалом не заперечує щодо того щоб донька і надалі залишалась проживати із батьком, але досягнути згоди щодо нотаріального оформлення такої домовленості не вдалось.

Звертає увагу, що визначення місця проживання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , відповідає насамперед інтересам дитини, оскільки у батька є можливість забезпечити для дитини належний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Наголошує на тому, що батько не чинить жодних перешкод у спілкуванні матері з донькою, а навпаки сприяє такому спілкуванню.

Вважає, що суд першої інстанції, не даючи правової оцінки наведеним доводам і наданим позивачем доказів, формально послався лише на те, що визначення місця проживання малолітньої дитини в аналогічних справах є лише правом, а не обов`язком. Таким чином, суд не здійснив юридичної оцінки усіх фактичних обставин справи та доводів позивача та обмежився лише формальними висновками про відхилення доводів позивача.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови від задоволення позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та постановити нове судове рішення, яким позов в цій частині задоволити.

Від представника позивача(апелянта) адвоката Богомазової І.О. надійшла письмова заява про підтримання апеляційної скарги та розгляд справи у відсутності апелянта та його представника.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчого комітету Добросинсько - Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області 21.02.2024р. надійшла письмова заява про розгляд справи без участі їх представника, у вирішенні справи повністю покладаються на рішення суду.

В судове засідання, учасники справи не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції.

З огляду на зазначене, судом апеляційної інстанції переглядається оскаржуване судове рішення лише в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання їх спільної дитини, спору між сторонами не існує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб 29.08.2019 року у Виконавчому комітеті Магерівської селищної ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 12, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Із копії свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 встановлено, що у сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 (а.с.6).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч.ч. 1, 2ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Із наданого висновку комісії із захисту прав дітей виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 від 29.06.2023 року встановлено, що до Добросинсько-Магерівської сільської ради як органу опіки та піклування із заявою звернувся ОСОБА_1 щодо вирішення спору з ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за місцем його проживання в АДРЕСА_1 .

Т.в.о. начальника служби у справах дітей Добросинсько-Магерівської сільської ради, фахівцем соціальної роботи Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Добросинсько-Магерівської сільської ради» та старостою Замківськогостаростинського округу було здійснено обстеження умов проживання громадянина ОСОБА_1 , про що складено відповідний акт 23.06.2023 року.

Під час обстеження встановлено, що по місцю проживання батька в АДРЕСА_1 є в наявності усі вигоди, створені хороші умови проживання для дитини: окрема кімната, місце для відпочинку, необхідна побутова техніка для розвитку. Комісія прийшла до висновку, що дитина ОСОБА_4 , забезпечена усім необхідним. На час відвідування дитина перебувала з батьком за вищевказаною адресою.

На засіданні комісії із захисту прав дітей 28.06.2023 року було заслухано батьків ОСОБА_1 , який обгрунтував необхідність проживання з ним малолітньої доньки та матері ОСОБА_2 , яка погодилася визначити місце проживання доньки з батьком ОСОБА_1 , оскільки планує розлучатися із чоловіком і вона проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008р. комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради зробила висновок:

-визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Рекомендовано виконавчому комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради затвердити висновок комісії із захисту прав дитини виконавчого комітету щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 адресою АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Відповідно до рішення Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області №94 від 29.06.2023 року вирішено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Із копії довідки виданої виконкомом Добросинсько-Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу №2 від 14.07.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 , 1991 р.н., зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 і має наступний склад сім`ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка проживає без реєстрації з листопада 2022 року, ОСОБА_8 , 1961 р.н.- мати, ОСОБА_9 , 1961 р.н. - батько, ОСОБА_10 , 1990 р.н. - сестра, ОСОБА_11 , 2014 р.н.-племінник, ОСОБА_12 , 2017 р.н. - племінник (а.с.10).

Тлумачення ч. 1ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що "під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2ст. 161 СК України.

У ході судового розгляду встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а відповідач, як на засідання комісії із захисту дітей, так і в суді першої інстанції, повідомила, що не заперечувала та не заперечує щодо проживання дитини разом із батьком, що свідчить про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач як батько дитини має можливість, забезпечити доньці належні умови проживання, догляд та її виховання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що сторони зареєстровані і проживають за адресою в АДРЕСА_1 (позивач під №48, а відповідач під №13).

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесені сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Богомазової І.О. залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.02.2024р.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.