Справа № 759/1382/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/3808/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року про визнання неправомірною та скасування постанови у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, в якій просив постанову начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського А.М. про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого провадження від 19.10.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 визнати неправомірною та скасувати.

В обґрунтування скарги зазначив, що 19.10.2023 року начальником Святошинського районного відділу державної виконавчої служби місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевським А.М. винесена постанова про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого провадження від 19.10.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пащенка В.В. визнані такими, що здійсненні з порушеннями Закону України «Про виконавче провадження». Зазначеною постановою скасовані всі процесуальні документи, винесені у відповідному виконавчому провадженні, зобов`язано старшого державного виконавця Тимощука М.М. усунути виявленні порушення, привести виконавче провадження у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник вважає, що така постанова є незаконною (протиправною) та необґрунтованою, оскільки приймаючи оскаржувану постанову, начальник Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевський А.М. вважав, що виконавчий документ пред`явлено стягувачем не за належним місцем виконання, так як місцем виконання рішення суду є місце проживання дитини - м. Бердянськ.

З наведеним висновками та рішеннями начальника відділу ДВС скаржник не погоджується, так як відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року у цивільній справі № 759/1382/19 з урахуванням змін, відповідно до постанови Верховного Суду від 18.11.2020 року, визначено способи участі у спілкуванні із сином ОСОБА_2 та його вихованні, а саме: зустрічі кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год. 00 хв. суботи до 19 год. 30 хв. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю. Рішення суддів всіх інстанцій не містять конкретної адреси місця проживання дитини або не визначено місце виконання рішення суду в певному місці чи за певною адресою.

Начальник органу ДВС не звернув уваги на те, що рішення суду у цивільній справі № 759/1382/19 не містить конкретної адреси місця проживання його малолітнього сина та/або чіткої адреси місця проживання боржниці (відповідачки), тому цілком правильно ним пред`явлено виконавчий лист до виконання за останнім відомими місцем проживання боржника ( ОСОБА_3 ). При цьому така адреса прямо вказана у виконавчому листі.

Скаржник вважає, що висновки начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського А.М. про те, що виконавчий лист пред`явлено не за місцем виконання, є помилковими та передчасними.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року постанову начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого провадження від 19.10.2023 року у виконавчому провадженні №72646694 визнано неправомірною та скасовано.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 13 листопада 2023 року орган ДВС подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати, прийняти у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги позивача.

28 листопада 2023 року від відповідача на адресу суду надійшло доповнення до апеляційної скарги.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 11.04.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Основним доводом апелянта в даній справі були посилання на неврахування судом першої інстанції того, що місцем виконання судового рішення є місто Бердянськ, що було встановлено постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №759/1382/19. Безпосередньо у вказаній постанові було зазначено: «Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дітей, суд апеляційної інстанції, ураховуючи те, що дитина проживає у м. Бердянську, а батько - у м. Києві, обґрунтовано вважав, що місцем зустрічей батька із сином має бути місто, де проживає дитина». Також вказаною постановою постановлено постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року змінити, виклавши абзац третій її резолютивної частини в такій редакції: «Визначити спосіб участі ОСОБА_4 у спілкуванні із сином, та його вихованні: 1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю; 2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без - присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв до 19 год 00 хв наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня). Пасха (Великдень), Трійця; 5) можливість спільного святкування дня народження батька (1 березня). В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року залишено без змін». Таким чином, апелянт вважає, що місцем виконання рішення суду є чітко визначене місце - м. Бердянськ.

Вищевказана позиція була належним чином оцінена і відхилена судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Суть позиції суду першої інстанції полягала в тому, що в рішенні суду про встановлення побачень з дитиною не встановлено можливість його виконання саме в м. Бердянськ. Виконання такого судового рішення має здійснюватися згідно рішення суду за місцем проживання дитини та її матері. Таким чином таке виконання не прив`язане до конкретного географічного місця, а залежить від того, де проживає дитина та її матір. При цьому, сам виконавчий документ містить пряму вказівку на адресу проживання боржника (матері дитини) у м. Київ. В ході розгляду справи жодним чином не було доведено факту зміни місця проживання матері та дитини, стосовно адреси, зазначеної у виконавчому документі. За таких умов доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційним судом. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько