УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 369/9033/24

провадження № 61-14124ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня

2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації.

Разом з позовом ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок.

Заяву мотивувала тим, що між нею та відповідачами існує спір щодо житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки цей будинок вона збудувала за власні кошти, тоді як відповідачі здійснили державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок та незаконно заволоділи ним. Відповідачі як власники спірного будинку та земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, можуть відчужити його третім особам, що призведе до утруднення або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 червня 2024 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, задоволено заяву про забезпечення позову.

Накладено арешт на житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Теличко А. О. звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 10 вересня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме заявнику надати докази на підтвердження пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень в оригіналах чи належним чином завірені їх копії.

На виконання вимог вказаної ухвали, заявник надав докази отримання повного тексту постанови 17 вересня 2024 року через електронну пошту представника, що підтверджується роздруківкою із сайту, а також надано копію супровідного листа апеляційного суду від 17 вересня 2024 року про направлення повного тексту постанови.

Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).

У частині першій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Клопотання заявника підлягає задоволенню, оскільки копію повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року отримав 17 вересня 2024 року, що підтверджується роздруківкою з пошти представника. Касаційну скаргу заявник направив до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 17 жовтня 2024 року, тобто протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного тексту судового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди задовольняючи заяву про забезпечення позову не перевірили чи дійсно між сторонами виник спір. Також зазначив, що відсутні підстави для накладення арешту на майно, оскільки позивач не підтвердив належними доказам такий захід забезпечення позову.

Заявник вважає, що суди не обґрунтували у чому саме полягає співмірність заявленого позивачем заходу забезпечення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимогі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Суди встановили, що зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона за власні кошти побудувала спірний будинок, право власності на який незаконно зареєстровано за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом про захист права власності на цей будинок, а саме просить визнати за нею право власності на цей житловий будинок, витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію права власності на будинок за відповідачами.

В позовній заяві ОСОБА_2 також посилалася на те, що між сторонами існував спір щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 22 грудня 2022 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишено без змін, у справі №369/2750/21

позов ОСОБА_1 задоволено. В задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_2 відмовлено.

Визнано недійсною довіреність від 19 серпня 2020 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 серпня 2020 року та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. від 26 серпня 2020 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:004:0018 за ОСОБА_2 .

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:004:0018.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі №369/2750/21 скасовані в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В частині позовних вимог про витребування земельної ділянки рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 листопада 2023 року, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 (відповідач 2 у справі) купив частку у праві власності на земельну ділянку кадастровий номер :10:004:0018, площею 0,1320 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

13 березня 2024 року відповідачі зареєстрували право власності на закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, по частки на кожного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний будинок будувала вона за власні кошти та 18 травня 2021 року на її ім`я видано технічний паспорт, але право власності на будинок 13 березня

2024 року незаконно зареєстрували за собою відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі документу, що підтверджує присвоєння закінченому будівництвом об`єкту адреси. Додала, що ОСОБА_3 спірний будинок взагалі не будував, оскільки частку земельної ділянки придбав 20 листопада 2023 року.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що між сторонами існує реальний спір з приводу права власності на нерухоме майно і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідачі, як власники спірного майна, мають реальну можливість його відчужити.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, які належним чином спростовані викладеними судом апеляційної інстанції аргументами та висновками в мотивувальній частині, а тому ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 червня2024 року та постанови Київського апеляційного суду

від 10 вересня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська