Дата документу 10.05.2024 Справа № 334/2798/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2798/23 Головуючий у 1-й інстанції: Коломаренко К.А.
Провадження №22-ц/807/914/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Корсіка Ярослава Ігоровича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з послуги з постачання теплової енергії, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з послуги з постачання теплової енергії.

Повні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить нежитлове приміщення 107 площею 248,90 кв.м.

Враховуючи знаходження в багатоквартирному будинку та відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення вказані приміщення є опалювальними.

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії Sonometer 1000 заводський № 938404Y398.

Факт надання позивачем послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період. Розподіл теплової енергії спожитої будинковим приладом обліку здійснюється пропорційно договірним навантаженням, з урахуванням годин роботи теплового обладнання споживачів.

Не дивлячись на відсутність письмово укладеного договору, Концерн здійснював та продовжує надавати відповідачу відповідні послуги, які відповідачем споживаються без будь-яких заперечень щодо їхньої якості. На підставі цього позивач вважає, що між ним та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, проте відповідач неналежним чином не виконує зобов`язання з оплати наданих йому послуг за належне їй приміщення.

Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії відповідачу за період з листопада 2021 року по лютий 2023 року на загальну суму 64 807,01 грн, що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості.

Відповідач за вищезазначений період не виконав свої обов`язки по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії згідно умов договору,у зв`язку з чим у відповідача виникла грошова заборгованість.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 64 807,01 грн, а також судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму грошової заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 64807,01 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 2481,00 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , представник, адвокат Корсік Ярослав Ігорович, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що приміщення відповідача, яке розташоване у житловому будинку АДРЕСА_1 обладнане розподільчим приладом обліку (індивідуальним лічильником) ULTRAHEAT 2WR5, заводський № 65780883. Обсяг спожитої приміщенням енергії за період з листопада 2021 року лютий 2023 року згідно з розподільчим приладом обліку 0 (нуль) Гкал. Відповідно до пункту 1 Розділу V1 Методики розділу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, а саме для споживачів, приміщення яких оснащені приладами розподільчого обліку теплової енергії, розподілене питоме споживання теплової енергії в рахунку на 1 квадратний метр площі квартири ( іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії. Цією часткою перевіряють додержання теплового режиму в цих приміщеннях протягом опалювального періоду, в яких не допускається зниження температури повітря більше ніж 4 С від нормативної температури внутрішнього повітря. Якщо опалюване приміщення спожило менший обсяг теплової енергії, визначений за показаннями приладів розподільчого обліку теплової енергії, ніж визначений за мінімальною часткою середнього питомого споживання, такому приміщенню донараховується обсяг спожитої теплової енергії. Отже, з урахуванням зазначених вимог Методики мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії, яка підлягає нарахуванню приміщенню відповідача, дорівнює 50% від середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщення. В свою чергу, середнє питоме споживання теплової енергії на опалення приміщення визначається за формулою, яка враховує: загальний обсяг теплової енергії, спожитої будинком; загальну площу опалювальних приміщень (будинку). Зняття показань вузлів обліку та приладів розподілювачів теплової енергії здійснюється не рідше одного разу на місяць відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України « Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (акт введення приладу комерційного обліку теплової енергії в експлуатацію, акти періодичної повірки, щомісячні акти зняття показань за спірний період). які підтверджують обсяг теплової енергії, поставленої позивачем, та спожитої житловим будинком АДРЕСА_1 та, відповідно, приміщенням відповідача. Рахунки на оплату не підписані ніким та не надсилались відповідачу. Єдиним доказом, який на думку суду першої інстанції підтверджує факт надання позивачем відповідачу послуги з постачання теплової енергії на суму 64807, 01 грн є рахунки на оплату, які ніким не підписані, не надсилались відповідачу. Рахунки на оплату за відсутності доказів, які підтверджують показання приладу комерційного обліку теплової енергії за спірний період, не можуть бути належними та достатніми доказами для підтвердження обсягу спожитої житловим будинком та приміщенням відповідача теплової енергії та вартості послуги з постачання теплової енергії. Позивач має довести не тільки факт надання послуг, а й підтвердити обсяг наданої послуги у спірний період на заявлену у позові суму. Отже позивачем не доведено належними та допустимими доказами помісячного обсягу теплоносія, поданого на вказаний житловий будинок, зокрема і відповідачу.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу Концерн «МТМ» отримало 01 квітня 2024 року в його едектронному кабінеті, про що свідчить довідка Запорізького апеляційного суду про доставку електронного документу (а.с.193).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 64 807,01 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п. 1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з постачання теплової енергії станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, не доведенні належними і допустимими доказами.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

ОСОБА_1 на праві приватної власності, належить нежитлове приміщення, літ. А', А-9, по АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 321775897, сформованої 02 лютого 2023 року (а.с.23).

Концерном «Міські теплові мережі» у період з листопада 2021 року по лютий 2023 року надано послуги з постачання теплової енергії у зазначене нежитлове приміщення у загальній сумі 64 807,01 грн, про що свідчить розрахунок основного боргу за договором № 71202841 (а.с. 6).

Також до позовної заяви долучені копії рахунків за надані послуги за договором № 71202841 за період за листопад 2021 року по лютий 2023 року (а.с 17- 22).

Рішеннями Запорізької міської ради було встановлено про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022 року, 2022-2023 року та розташуванням приміщення у житловому будинку, послугу було надано одночасно з початком опалювального сезону (а.с.24-25).

Відповідно до абз. 1,2 ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII від 09.11.2017 у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Отже, законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, переведення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому законом надані відповідні пільги. Тобто внесення змін до публічного договору приєднання законодавством не допускається так як вказане приведе до порушення прав інших суб`єктів імперативно визначених відносин.

Крім того, ч.6 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору є нікчемними.

У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення відповідача, приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Таким чином, в силу вимог вище наведених норм Закону, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором № 71202841 від 01.11.2021 року про надання послуги з постачання теплової енепргії за адресою: АДРЕСА_1 , копія якого додана позивачем по справі (а.с.26-28).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України від 09.11.2017 № 2189-V111 «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з п.п. 3,4 ч. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно з п.5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630) централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Положеннями п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з п.п. 3, 8 Правил надання послуги з постачання теплової енергії,затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року опалювальний період- період, протягом якого теплопостачальні організації постачають теплову енергію для потреб опалення. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплолвих установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23.10.2021 № 382 « Про початок опалювального періоду 2021-2022, 2022-2023 років у м. Запоріжжя» встановлено, що забезпечення Концерном міські теплові мережі» початку опалювального періоду для житлових будинків незалежно від форм власності та відомчої належності та нежитлових будівель підприємств, установ, організацій здійснюється з 01 листопада 2021 року, а закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя встановлоено з 31 березня 2022 та 31 березня 2023 року з проведенням Концерном « МТМ» відключення споживачів теплової енергії, про що свчідчать відповідні рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому знаходиться нежиле приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2023 років, які розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон у м. Запоріжжі.

Звертаючись до суду із позовом, Концерн «МТМ» зазначив, що нежитлове приміщення відповідача знаходииться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок № 44 оснащений комерційним засобом обліку. Відтак, згідно п. 11 типового договору, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг наданої послуги здійснюється за даними комерційного засобу обліку.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 обладнаний приладом комерційного обліку теплової енергії Sonometer 1000 заводський № 938404Y398, приміщення відповідача - розподільчим (індивідуальним) приладом обліку теплової енергії «Ultraheat», заводський № 65780883. Обсяг спожитої приміщенням теплової енергії за період-листопад 2021 року лютий 2023 року згідно з розподільчим приладом обліку становить 0 ( нуль) Гкал.

В даному випадку, для правильного вирішення спору позивач має довести не тільки факт надання послуги, а й підтвердити обсяг наданої послуги у спірний період на заявлену у позові суму.

Пунктом 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 (далі Правила) визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315.

Порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг врегульовано положенням Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (далі Методика).

Відповідно до пункту 1 Розділу VI Методики якщо опалюване приміщення спожило менший обсяг теплової енергії, визначений за показаннями приладів розподільного обліку теплової енергії, ніж визначений за мінімальною часткою середнього питомого споживання, такому приміщенню донараховується обсяг спожитої теплової енергії.

Мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії (qопmin) дорівнює 50 % від середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщень (qопmin), тобто:

Середнє питоме споживання теплової енергії розраховується як сумарний обсяг теплової енергії, витраченої на опалення всіх опалюваних приміщень будівлі, віднесений до сумарної загальної/опалюваної площі/об`єму цих приміщень (у тому числі приміщень, не оснащених приладами обліку, за винятком приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення), з урахуванням положень пункту 11 розділу І цієї Методики. Таке питоме споживання теплової енергії має відповідати нормативній температурі внутрішнього повітря.

Середнє питоме споживання теплової енергії на опалення приміщень (ц»п) у розрахунковий період розраховується за формулою:

(30),
де:-загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення, Гкал;
-обсяг спожитої теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, визначений відповідно до розділу IV цієї Методики, Гкал;
-сумарний обсяг теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення, через які прокладені транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення, та який визначається як сума обсягів, розрахованих у відповідності до формули 3 розділу II цієї Методики, Гкал;
-загальна площа j-их опалюваних приміщень, оснащених вузлом розподільного обліку, м-2;
-загальна площа g-их опалюваних приміщень, оснащених приладами-розподілювачами теплової енергії, м-2;
-загальна площа i-их опалюваних приміщень, які не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії, м-2.

З урахуванням зазначених вимог Методики мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії, яка підлягає нарахуванню приміщенню відповідача, дорівнює 50 % від середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщень.

В свою чергу, середнє питоме споживання теплової енергії на опалення приміщень визначається за формулою, яка враховує, зокрема: загальний обсяг теплової енергії, спожитої будинком; загальну площу опалювальних приміщень (будинку).

Відповідно до пункту 1 Розділу III Методики загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень у розрахунковому періоді (Qопбуд) визначається за показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії (теплолічильника) за його наявності.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» зняття показань вузлів комерційного обліку щомісяця здійснюється виконавцем комунальної послуги або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, у присутності споживача або його представника (представника об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, управителя багатоквартирного будинку), якщо інше не передбачено договором.

Зняття показань вузлів обліку та приладів-розподілювачів теплової енергії здійснюється не рідше одного разу на місяць (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Як вже було зазначено, житловий будинок АДРЕСА_1 обладнаний приладом комерційного обліку теплової енергії Sonometer 1000 заводський № 938404Y398, приміщення відповідача - розподільчим (індивідуальним) приладом обліку теплової енергії «Ultraheat», заводський № 65780883.

Таким чином, загальний обсяг теплової енергії, спожитої будинком, має визначатися за показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії, які повинні зніматися виконавцем комунальної послуги (позивачем) не рідше одного разу на місяць.

В той же час, до позовної заяви позивачем не надано відповідного акта приймання в експлуатацію приладу комерційного обліку теплової енергії.

Позивачем не надано доказів поставки теплоносія за адресою: АДРЕСА_1 в нежитлове приміщення 107, доказів, що система опалення об`єкта теплопостачання відповідача є відокремленою або не відокремлена від системи опалення житлового будинку АДРЕСА_1 , актів зняття показань приладу обліку за спірний період з листопада 2021 по лютий 2023 включно. Також позивачем не надано документів на підтвердження фактичного відпуску відповідачу теплової енергії щомісяця за спірний період (актів надання послуг, інших первинних документів бухгалтерського обліку), так само позивачем не надано суду доказів направлення або вручення відповідачу документів на оплату спожитої теплової енергії у спірний період.

За відсутності таких документів позивач жодним чином не підтвердив розрахунок відпущеної теплової енергії, а саме не зазначив величину теплового навантаження на об`єкт опалення; не обґрунтував та документально не підтвердив порядок та методику нарахування споживачу вартості наданих послуг з теплопостачання , не надав розрахунку кількості Гкал, які вказані в рахунках, та первинних доказів, якими така кількість підтверджується, та доказів, на підставі яких позивач визначив покази будинкових приладів обліку».

Отже, позивачем не нанадано належних і допустимих доказів помісячного обсягу теплоносія, поданого на вказаний житловий будинок, зокрема і відповідачу. Отже, первинні документи ( акти зняття показань лічильника, акти наданих послуг) дані, наведені у щомісячних рахунках, які подані до позовної заяви та мають значення для справи позивачем суду не надані.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом - ч. 2 ст. 12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На виконання вимог ухвали суду від 14.04.2023 разом з письмовими поясненнями позивачем надано документи, які підтверджують обсяг теплової енергії спожитої житловим будинком АДРЕСА_1 за спірний період, а саме: акт приймання в експлуатацію приладу обліку теплової енергії; акти зняття показань приладів теплової енергії за період листопад 2021 року лютий 2023 року (а.с.393-118).

Водночас, докази, які були подані представником позивача на виконання вимог суду та разом з письмовими поясненнями від 25.10.2023 не прийнятті судом першої інстанції при вирішенні справи, їм не надана відповідна оцінка, оскільки такі докази подані з пропуском строку, визначеного законодавством, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду в цій частині позивачем не оскаржувалося, на підставі чого, з урахуванням положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів переглядає справу за наявними в ній доказами, які були прийнятті судом першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги представника відповідача.

При цьому, колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків та надавати оцінку тим доказам, які не були прийняті судом першої інстанції.

Таким чином єдиним доказом, який на думку суду першої інстанції підтверджує факт надання позивачем відповідачу послуги з постачання теплової енергії за період за листопад 2021 року лютий 2023 року на суму 64807, 01 грн, є рахунки на оплату.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України « Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником ( співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статтей 9-11 цього Закону.

Виконавець або визначена власником (співвласниками) інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, формує та надає споживачу (його представнику) рахунки на оплату наданої комунальної послуги щомісяця ч. 2 ст. 8 Закону.

Натомість, в матеріалах справи містяться рахунки на оплату, які ніким не підписані, та які всупереч ст. 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» не надсилались (не надавались) відповідачу, оскільки відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

Отже, рахунки на оплату за відсутності доказів, які підтверджують показання приладу комерційного обліку теплової енергії за спірний період (акт введення приладу комерційного обліку теплової енергії в експлуатпацію, акти періодичної повірки, акти зняття показань за спірний період) не можуть бути належними та достатніми доказами для підтвердження обсягу спожитої житловитм будинком та Приміщенням відповідача теплової енергії та варотості послуги з постачання теплової енергії. Звідси не підтверджені первинними документами (актами зняття показань лічильника, актами наданих послуг) дані, наведені у щомісячних рахунках, які виставлені відповідачу.

Таким чином, із зібраних доказів на які послався суд першої інстанції не вдається за можливе встановити факт надання послуги відповідачу з теплопостачання на суму 64807, 01 грн.

На вказане суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов висновку про доведеність позовних вимог лише на підставі розрахунків основного боргу, без наданих документів щодо показань приладу комерційного обліку теплової енергії (актів зняття показань), що позбавляє можливості перевірити правильність нарахування позивачем вартості послуги з постачання теплової енергії в приміщення відповідача.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (акт введення приладу комерційного обліку теплової енергії в експлуатацію, акти періодичної повірки, щомісячні акти зняття показань за спірний період), які підтверджують обсяг теплової енергії, поставленої позивачем, та спожитої житловим будинком АДРЕСА_1 , та, відповідно, приміщенням відповідача. Звідси не підтверджені первинними документами (актами зняття показань лічильника, актами наданих послуг) дані, наведені у щомісячних рахунках, які виставлені відповідачу.

Крім того, матеріали справи не містять й підтверджень того, що позивачем протягом періоду з листопада 2021 року по лютий 2023 року здійснювалося надсилання відповідачці розрахунків заборгованості, які додані до позовної заяви, що, крім іншого, свідчить про відсутність інформування позивачем відповідачки про ймовірне існування заборгованості.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами (акти зняття показань) обсяг наданої відповідачу послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по лютий 2023 року в розмірі 64807,01 грн., апеляційний суд не вбачає наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати заборгованості за вказаний період у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не є доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність Концерном «Міські теплові мережі» своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по лютий 2023 року у розмірі 64807,01 грн.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року скасуванню з підстав, передбачених ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача в разі відмови в позові.

При подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 4 026,00 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № від 28 березня 2024 року (а.с.182).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваного судового рішення та відмови у задоволенні позову.

Отже, з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Корсіка Ярослава Ігоровича задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з послуги з постачання теплової енергії відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 травня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.