№ 201/321/24
провадження 2/201/219/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 січня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що його (позивача) матері ОСОБА_4 належала: - частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 червня 2009 року. Дану частку квартири мати отримала у спадок після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - частка квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 лютого 2007 року. У квартирі АДРЕСА_1 , інша частка належить відповідачці - рідній сестрі позивача: ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-994.

Проте, отримавши у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, мати позивача не зареєструвала своє право власності на нерухоме майно у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України в КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради. У квартирі АДРЕСА_2 інша частка належить братові матері позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-329.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася з частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 . За життя мати позивача заповіту не склала. Тому спадкоємцями у рівних частках після її смерті є її діти - позивач та відповідачка. У встановлений законом строк, 01 березня 2023року, позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, де вже за заявою відповідачки, була заведена спадкова справа 32/2023, номер у спадковому реєстрі 70214312.

Проте, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, позивач отримав 07 грудня 2023 року за № 2473/02-31 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де нотаріус зазначає про те, що ним не були надані оригінали документів, на підставі яких його матері належали частка квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частка квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Також нотаріусом зазначено, що згідно до відповіді, наданої КП ДМБТІ Дніпровської міської ради від 16 березня 2023 року за № 2446 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 , маються відомості про право власності за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 22 травня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно довідки ЖБК № 212 від 26 жовтня 2004 року № 3060. Також зазначено, що 22 травня 2009 року ОСОБА_4 надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для оформлення спадщини на частку зазначеної квартири. Станом на 31 грудня 2012 року відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно відсутні. Оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів та реєстрація на один об`єкт нерухомості за спадкодавцем, нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії та видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері та рекомендувала звернутися до суду з зазначеним позовом.

З огляду на вказане позивач вважає за необхідне просити суд про встановлення факту набуття його матір`ю ОСОБА_4 права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке вона отримала, але не зареєструвала у визначеному законом порядку.

Отже, мати позивача і він сам прийняли спадщину та вступили в права спадкування, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, але отримала відмову, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Звернення до нотаріуса ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (частини квартир) оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті матері, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив встановити юридичний факт набуття ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54.2 кв. м., житловою 33.4 кв. м.; на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58.2 кв. м., житловою площею 43.5 кв. м. і стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 не погодилася з позовними вимогами і задоволенням позову, оскільки вона прийняла спадщину, вступила в права спадкування, отримала право на спадкове майно після смерті матері, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, отримала його і зареєструвала, будь-яких прав позивача чи закон не порушувала, шкоди або збитків нікому не завдавала; обставини позовних вимог не доведені і необгрунтовані, дії реєстратора і нотаріуса були правильними з цього питання, відповідають закону; не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_3 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні вказана третя особа не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність третьої особи не перешкоджає розгляду справи). Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами і винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим слухання справи без участі представника вказаної третьої особи.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що матері позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 належали: - частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991. Дану частку квартири мати отримала у спадок після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат площею 33.4 кв. м., загальною площею 54.2 кв. м.; - частка квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-325, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР 28 березня 2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17225273. Дана квартира складається з трьох житлових кімнат площею 43.5 кв. м., загальною площею 58.2 кв. м..

У квартирі АДРЕСА_1 , інша частка належить відповідачці - рідній сестрі позивача: ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-994, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 020 від 25 липня 2023 року, номер відомостей про речове право: 51189522, реєстратор ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області.

Отримавши у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, мати позивача не зареєструвала своє право власності на нерухоме майно у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України в Комунальному підприємстві «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради.

У квартирі АДРЕСА_2 інша частка належить братові матері позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-329, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР 28 березня 2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17225273 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17225273.

Дані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви копіями свідоцтва про право на спадщину за законом, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідками КП «ДМБТІ» ДМР за № 2446 та 2460 від 16 березня 2023 року, техпаспортами на квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) згідно до актового запису № 39 від 30 січня 2023 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася з частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 . За життя мати позивача заповіту не склала. Тому спадкоємцями у рівних частках після її смерті є її діти - позивач та відповідачка.

Дані обставши підтверджуються копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 , та копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом РАГС м. Дніпропетровська від 16 жовтня 1970 року згідно актового запису № 3785, згідно якого його матір`ю записана ОСОБА_4 .

У встановлений законом строк, 01 березня 2023року, позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, де вже за заявою відповідачки, була заведена спадкова справа 32/2023, номер у спадковому реєстрі 70214312, згідно до Витягу № 71343285 від 02 лютого 2023року, про реєстрацію у спадковому реєстрі.

Проте, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, позивач отримав 07 грудня 2023 року за № 2473/02-31 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де нотаріус зазначає про те, що ним не були надані оригінали документів, на підставі яких його матері належали частка квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частка квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Також нотаріусом зазначено, що згідно до відповіді, наданої Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 16 березня 2023 року за № 2446 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 , маються відомості про право власності за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 22 травня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно довідки ЖБК № 212 від 26 жовтня 2004 року № 3060, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 27349709. Також зазначено, що 22 травня 2009 року ОСОБА_4 надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для оформлення спадщини на частку зазначеної квартири. Станом на 31 грудня 2012 року відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно відсутні. Оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів та реєстрація на один об`єкт нерухомості за спадкодавцем, нотаріус у відповідності до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовила у вчиненні нотаріальної дії та видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. Тому нотаріус рекомендувала звернутися до суду з зазначеним позовом.

З огляду на вказане позивач вважає за необхідне просити суд про встановлення факту набуття його матір`ю ОСОБА_4 права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке вона отримала, але не зареєструвала у визначеному законом порядку.

Отже, мати позивача і він сам прийняли спадщину та вступили в права спадкування, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, але отримала відмову, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Звернення до нотаріуса ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (частини квартир) оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті матері, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно та згідно закону і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом в порядку спадкування.

Суд вважає всі позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно матері позивача ОСОБА_4 належали: - частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991. Дану частку квартири мати отримала у спадок після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат площею 33.4 кв. м., загальною площею 54.2 кв. м.; - частка квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-325, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР 28 березня 2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17225273. Дана квартира складається з трьох житлових кімнат площею 43.5 кв. м., загальною площею 58.2 кв. м..

У квартирі АДРЕСА_1 , інша частка належить відповідачці - рідній сестрі позивача: ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-994, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 020 від 25 липня 2023 року, номер відомостей про речове право: 51189522, реєстратор ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області.

Проте, отримавши у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, мати позивача не зареєструвала своє право власності на нерухоме майно у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України в Комунальному підприємстві «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради.

У квартирі АДРЕСА_2 інша частка належить братові матері позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-329, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР 28 березня 2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17225273 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17225273.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) згідно до актового запису № 39 від 30 січня 2023 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася з частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 . За життя мати позивача заповіту не склала. Тому спадкоємцями у рівних частках після її смерті є її діти - позивач та відповідачка.

У встановлений законом строк, 01 березня 2023року, позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, де вже за заявою відповідачки, була заведена спадкова справа 32/2023, номер у спадковому реєстрі 70214312, згідно до Витягу № 71343285 від 02 лютого 2023року, про реєстрацію у спадковому реєстрі.

Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, позивач отримав 07 грудня 2023 року за № 2473/02-31 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де нотаріус зазначає про те, що ним не були надані оригінали документів, на підставі яких його матері належали частка квартири за адресою: АДРЕСА_3 та частка квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Також нотаріусом зазначено, що згідно до відповіді, наданої Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 16 березня 2023 року за № 2446 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 , маються відомості про право власності за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 22 травня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно довідки ЖБК № 212 від 26 жовтня 2004 року № 3060, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 27349709. Також зазначено, що 22 травня 2009 року ОСОБА_4 надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для оформлення спадщини на частку зазначеної квартири. Проте, станом на 31 грудня 2012 року відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно відсутні. Оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів та реєстрація на один об`єкт нерухомості за спадкодавцем, нотаріус у відповідності до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовила у вчиненні нотаріальної дії та видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері.

У відповідності до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до вимог ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 травня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

Ч. З п. 6 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначає, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину, виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

З огляду на вказане позивач і просить суд про встановлення факту набуття його матір`ю ОСОБА_4 права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке вона отримала, але не зареєструвала у визначеному законом порядку.

Оскільки мати позивача і він сам прийняли спадщину та вступили в права спадкування, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, але отримала відмову, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Звернення до нотаріуса ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (частини квартир) оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті матері, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Керуючись ч. 1 ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК) .

Частиною першою статті 1270 ЦК встановлюється шестимісячний строк на прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, позивач як спадкоємець прийняв спадщину у визначений законом строк шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса. Оскільки позивач не має іншої можливості захистити свої порушені права, він вимушений звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, права підтягають захисту, в тому числі шляхом їх визнання.

Керуючись п. 9 ч.1 ст. 27 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципам міжнародного права.

Суд звертає увагу і на правовий висновок якого дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 355/340/17-ц постанова від 15 липня 2020 року, згідно якого Верховний Суд зауважив, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Суд нагадав, що відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року справа № 6-164цс12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, лише право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Згідно частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду: рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Визначаючи предметну юрисдикцію та правильність вибору юрисдикції судів для вирішення даного спору, суд визначає, що за правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Вказана позиція повністю кореспондується з правовими висновками Великої палати Верховного суду, які були викладені у постанові суду від 17 квітня 2018 року у справі №815/6956/15 (провадження № 11-192апп18).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Таким чином, позивач у встановленому законом порядку, фактично набув право власності на частку спадщини, що залишилася після смерті його матері.

Частиною 1 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст цього права становлять можливості власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. При цьому на зміст права не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до абзацу 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Права і свободи людини та їх гарантії, відповідно до ст. З Конституції України, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Позивач зі спадкодавцем фактично проживали разом в розумінні статті 3 сімейного кодексу України: «Сім`ю складають особи, і спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права обов`язки». Факт спільного проживання позивачів з батьком в місті Дніпро підтверджують копії паспортів, довідка з місця мешкання, довідка. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги і у встановлений законом строк звернулися до нотаріуса із заяві про прийняття спадщини, від спадщини не відмовлявся. З огляду на вищевикладені обставини і праві отримання у спадок вказаного нерухомого майна, своєчасно звернувся до нотаріуса метою оформлення права на спадщину і отримання свідоцтва у порядку спадкування, не отримав свідоцтво про спадщину і має право на вказану спадщину.

За правилами ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. За правилами ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмово заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду правилами позовного провадження.

За правилами ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями за законом першої черги є діти спадкодавця та той з подружжя, хто його пережив, батьки.

Конституцією України ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1, діє принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законі сподівання» ефективно скористатися правом власності. Натомість сподівання на визнання права власності на майно, яким тривалий час неможливо було користуватися ефективно, не може вважатися «майном» у розумінні ст. Першого протоколу до Конвенції; це також стосується умовної вимоги, як втрачає силу внаслідок недотримання цієї вимоги. Відповідно до прецедентного права суду будь-яке втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо дотримання основоположних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображене в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутим цілями. Більше того, так само, як і в інших сферах соціальної, фінансової і економічної політики, національні органи мають певну свободу розсуду під час прийняття і виконання законів, що регулюють питання власності та договірні відносини. Цю свободу розсуду все ж таки мають контролювати європейські структури. Тому Суд повинен був упевнитися, чи не були перевищені надані Урядові межі свободи розсуду, тобто чи застосовано в цій справі доктрина «ultra vires» (хоча й законну саму по собі) з урахуванням принци пропорційності. У справі «Вольф-Ульрих фон Мальтцан та інші проти …» ЄСПЛ зробив висновок про те, що певні законні очікувані заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретацій вимоги як такої що може вважатись активом: вона повинна мати обґрунтовану закону підставу, якою зокрема є чинна норма закону, тобто встановлю законом норма щодо виплат (зокрема пенсійних, допомоги) на момент дії щ норми є активом, на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з вказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті дідуся, які вона вважає законними та обґрунтованими.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача чи інших осіб стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати встановити юридичний факт набуття ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Н.В. від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 загальною площею 54.2 кв. м., житловою площею 33.4 кв. м.; та на 1/4 частку квартири АДРЕСА_6 загальною площею 58.2 кв. м., житловою площею 43.5 кв. м. та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 7 293 грн. 25 коп. і 1 211 грн. 20 коп., а всього 8 504 грн. 45 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт набуття ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазькою Наталею Володимирівною від 10 червня 2009 року за реєстровим № 8-991, після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 загальною площею 54.2 кв. м., житловою площею 33.4 кв. м.; та на 1/4 частку квартири АДРЕСА_6 загальною площею 58.2 кв. м., житловою площею 43.5 кв. м..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 7 293 грн. 25 коп. і 1 211 грн. 20 коп., а всього 8 504 грн. 45 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -