Єдиний унікальний номер судової справи 490/7139/23
Номер провадження 22-ц/812/603/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

06 травня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі:

прокурора ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 , та його представника ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 08 лютого 2024 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Генеральною прокуратурою України (натепер Офіс Генерального прокурора) здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004808 від 04 травня 2017 року.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження 17 серпня 2017 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_2

27 вересня 2017 року за результатами розслідування слідчим Генеральної прокуратури України складено повідомлення про підозру відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України.

29 вересня 2017 року ОСОБА_2 повідомлено про зміну підозри. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та встановлені обов`язки: прибувати до слідчого за першим викликом, не відлучатися з населеного пункту без дозволу слідчого, прокурора, тощо.

У зв`язку із цим, 31 серпня 2017 року, 04 вересня 2018 року, 27 вересня 2018 року, 11 жовтня 2018 року та 23 листопада 2018 року позивач був вимушений за власний рахунок прибувати до міста Києва для проведення слідчих дій.

19 січня 2018 року прокурором Генеральної прокуратури України затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні №0004808 від 24 листопада 2017 року, яке виділене з кримінального провадження №0001341 від 04 травня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_2 та інших осіб у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року).

Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 липня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, у справі №757/3360/18-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року) та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (злочину).

Загальний строк незаконного кримінального переслідування у злочині, якого ОСОБА_2 не скоював, становить 4.5 роки.

Позивач ОСОБА_2 зазначав, що за весь цей час йому було спричинено значну моральну шкоду.

Так, позивач мав бездоганну репутацію, користувався беззаперечним авторитетом у трудових колективах, неодноразово отримував державні та відомчі нагороди, проте кримінальне переслідування перекреслило його суспільні надбання.

Після обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, позивач був позбавлений права вільного пересування, що значно порушило його конституційні права. Також він був вимушений виправдовуватися, давати пояснення близьким, родичам, сусідам, знайомим та колегам. При цьому, перебіг кримінального провадження висвітлювався засобами масової інформації, внаслідок чого його авторитет, престиж та ділову репутацію було знищено перед великим колом людей, з якими позивач підтримував дружні та ділові стосунки.

Через кримінальне переслідування значно погіршився стан здоров`я позивача. Так в період з 04 липня 2022 року по 25 липня 2022 року та з 19 квітня 2023 року по 21 квітня 2023 року проходив стаціонарне лікування, що підтверджується відповідними медичними документами.

Моральні страждання посилювалися постійним негативним та стресовим настроєм, почуттям життєвої невизначеності, неможливістю вільно поїхати на відпочинок, докладання значних зусиль для захисту своїх прав, відчуттям несправедливості та безпорадності перед державним механізмом кримінального переслідування, постійним очікуванням можливого негативного судового рішення.

Як наслідок незаконних дій відповідних органів ОСОБА_2 зазнав значних душевних страждань, погіршилися його відносини з оточуючими, порушились нормальні життєві зв`язки та стан здоров`я, відбулося приниження честі, гідності та ділової репутації, що призвело до негативних змін в емоційному стані.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з Державного бюджету України 4 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури грошові кошти в розмірі 372 000 грн.

Ухвалюючи рішення районний суд дійшов висновку про виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу як громадянинові внаслідок незаконного перебування під слідством і судом, що обмежувало та порушувало права громадянина, а також з тих підстав, що має місце передбачений законом випадок, який надає позивачу таке право, а саме виправдувальний вирок в силу недоведеності висунутого обвинувачення.

При цьому, районний суд вважав, що відшкодуванню позивачу підлягає сума, виходячи з вимог ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом та з урахуванням обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань, доведеності вимушених змін у житті позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, визначив розмір компенсації моральної шкоди в розмірі 372 000 грн.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора України, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в розмірі 372 000 грн., виходив з того, що станом на 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата становить 7 100 грн. Однак, суд не врахував, що ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн. У зв`язку з цим, вважав, що розрахункова величина, яка повинна застосовуватися для розрахунку суми, яка може бути стягнута на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, становить 1 600 грн., а не 7 100 грн., як визначено судом.

Вважав, що доказів, які підтверджували необхідність стягнення на користь позивача компенсації моральної шкоди у сумі 372 000 грн. позивачем не надано, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є не доведеними.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 з 15 червня 2010 року призначений генеральним директором Державної акціонерної холдингової компанії «Чорноморський суднобудівний завод», 23 липня 2014 року звільнений за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. 19 листопада 2014 року обраний секретарем Миколаївської міської ради та 24 листопада 2015 року звільнений у зв`язку із закінченням строку повноважень Миколаївської міської ради VI скликання, відповідно до п.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 07 грудня 2017 року прийнятий на посаду заступника генерального директора Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод». З 08 грудня 2017 року виконував обов`язки генерального директора, 30 березня 2018 року призначений на посаду генерального директора Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод». 17 березня 2023 року звільнений з роботи за станом здоров`я за ст.39 КЗпП України (том 1 а.с.106-110).

Органом досудового розслідування ОСОБА_2 та інші особи обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року) (внесення службовою особою до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, вчинене за попередньою змовою групою осіб).

27 вересня 2017 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 28 листопада 2017 року включно, покладено обов`язки, в тому числі не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований без дозволу слідчого, прокурора або суду, прибувати за першим викликом слідчого, прокурора або суду тощо (том 1 а.с.83,84).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 (том 1 а.с.82).

19 січня 2018 року прокурором Генеральної прокуратури України затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 , та інших осіб у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (том 1 а.с.9-43).

Вироком Заводського районного суду міста. Миколаєва від 06 липня 2021 року у справі №757/3360/18-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції Закону №3207-VI від 07 квітня 2011 року) та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (злочину) (том 1 а.с.44-66).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 липня 2021 року залишено без змін (том 1 а.с.67-81).

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у ст.ст.56,62 Конституції України, ст.ст.1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суд, визначені ст.1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, ст.1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність»,«Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина 1 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Положення ч.5 та ч.6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.2 та ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

У ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу притягнення як обвинуваченого, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе).

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «...моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості...».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цсІ9), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату в місячному розмірі становить 7 100 грн.

Частиною 5 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під слідством та судом, суд виходить з того, що позивач перебував під слідством і судом з 27 вересня 2017 року по 01 лютого 2022 року, що становить 52 місяці та 6 днів.

Установивши, що позивач перебував під слідством і судом 52 місяці 6 днів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь останнього становить 370 620 грн.

Розрахунок шкоди, яка була завдана ОСОБА_2 здійснювався районним судом із врахуванням кількості днів та місяців, які позивач перебував під слідством та судом та встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року, а також з врахуванням наявності підстав для збільшення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, виходячи з наступного.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України».

До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналізуючи судову практику Верховного Суду про розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому дійшов висновку, що при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 7 100 грн.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», згідно з пунктом першим якого це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону.

Згідно з п.2 цього Положення, даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є в розумінні ст.ст.56,62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.1167,1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт постановлення виправдувального вироку є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17).

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст.2 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.

Вищевказаний Закон України передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову, є неспроможними.

Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов до законних та обґрунтованих висновків, тому у відповідності до норм ст.ст.374,375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, адже її доводи не знайшли свого підтвердження, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 травня 2024 року