ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 693/490/23
Провадження № 22-ц/821/620/24
Категорія: 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Забродець Сергій Васильович,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє»,

представник відповідача : адвокат Ульченко Сергій Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забродця Сергія Васильовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року та додаткове рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 04 березня 2024 року (ухвалених у приміщенні Жашківського районного суду Черкаської області під головуванням судді Коцюбинської Ю.Д.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

01 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Жашківського районного суду Черкаської області із позовом до ТОВ «Жильнельфа Вельє» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті своєї матері ОСОБА_2 , позивачка отримала у спадщину земельну ділянку.

В подальшому дізналася, що земельну ділянку фактично використовує відповідач, у зв`язку з чим вона звернулась з листом від 06.01.2023 до відповідача з проханням надати копії документів про оренду землі та підтвердження виплати орендної плати за 2015-2022 роки.

На письмовий запит, вказує позивачка, відповідач підтвердив використання земельної ділянки, зазначив, що виплата орендної плати здійснена в повному обсязі.

Позивач стверджує, що її матір не мала наміру укладати та не укладала із відповідачем жодних договорів, не отримувала орендної плати від відповідача.

Вказує, що отримавши електронну копію договору оренди їй стало відомо, що від імені орендодавця договір підписано ОСОБА_3 .

Позивач переконана, що її мама ніколи не домовлялась із відповідачем про передачу йому в користування земельної ділянки та нікого не уповноважувала на укладення будь яких правочинів. При цьому, позивач звертає увагу, що на день укладення договору ОСОБА_3 був засновником і власником 50% статутного капіталу ТОВ «Жильнельфа Вельє».

Вказує, що від їмені її матері та поза її волею було підписано договір та зареєстровано право оренди землі за відповідачем, а її мати не знала про наявність договору оренди і не отримувала орендну плату.

На підставі викладеного, позивач вважає договір оренди неукладеним та просить зобов`язати ТОВ «Жильнельфа Вельє» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461, яка знаходиться в адміністративних межах Конельсько-Попівської сільської ради Жашківського району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом повернення позивачу земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права оренди ТОВ «Жильнельфа Вельє» на земельну ділянку площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461, проведену 18.09.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Іванківської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолап В.І.( номер запису про речове право 22373375, індексний номер рішення про державну реєстрацію 37117698) та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Жильнельфа Вельє» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним, тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки.

Додатковим рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 04 березня 2024 року заяву представника ТОВ «Жильнельфа Вельє» адвоката Ульченка С.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Доповнено резолютивну частину рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року абзацом другим наступного змісту: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Жильнельфа Вельє» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що відповідачем належним чином підтверджені докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку, представник ОСОБА_1 - адвокат Забродець С.В., вважаючи рішення суду першої інстанції прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, просив рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Також просив суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 04 березня 2024 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що висновок суду про те, що довіреність не містить жодних обмежень щодо способу користування земельною ділянкою є безпідставним. Суть довіреності як юридичного документа полягає саме в тому, що вона передбачає визначене коло повноважень представника перед третіми особами і не повинна тлумачитись так, що представник може вчиняти інші дії, не охоплені змістом виданої довіреності.

Суд не надав належну оцінку доказам у справі та прийняв рішення на основі припущення про те, що матері позивача було відомо про укладений договір та вона його схвалила.

Вказує, що жодного доказу, який свідчить про обізнаність матері позивача щодо наявності договору, матеріали справи не містять, у первинних бухгалтерських документах відповідача відсутні відомості про будь-який договір, а тим більше про його істотні умови.

Також суд не врахував, що жодних дій, спрямованих на схвалення договору, мати позивачки не вчиняла, відповідач визнав, що він з 2017 користується земельною ділянкою, а тому якщо здійснення платежів за землю і мало місце, то це прямий обов`язок землекористувача, при цьому, отримання плати за землю при необізнаності особи про наявність договору не може вважатися схваленням договору.

Практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є сталою, що у випадку відсутності волевиявлення власника земельної ділянки на укладення договору оренди землі, отримання орендної плати не може вважатися схваленням істотних умов відповідного правочину ( постанова Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 454/148/20).

Суд не звернув уваги, що позивачка у позовній заяві зазначила, що було не укладення ОСОБА_3 договору з перевищенням повноважень, а підписання договору без будь-яких повноважень, що доводить про відсутність волевиявлення матері позивача на укладення договору.

Відзив на апеляційну скаргу

25 березня 2024 року до Черкаського апеляційного суду від ТОВ «Жильнельфа Вельє» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року та додаткове рішення першої інстанції від 04 березня 2024 року залишити без змін, вважаючи рішення суду першої інстанції ухваленим з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Вважає твердження апелянта, викладені в апеляційній скарзі, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 01.09.2012 між ОСОБА_2 та ТОВ «Агросервіс» укладено договір оренди землі площею 2,15 га, яка знаходиться в с. Конельська Попівка Жашківського району Черкаської області (а.с. 9-12).

Договір укладено на п`ять років до 01.09.2017. Орендна плата вноситься орендарем щорічно в грошовій або в натуральній формі, що становить 1 933,33 грн (3% від вартості земельної частки). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 64 443,80 грн.

19.11.2014 ОСОБА_2 надана довіреність ОСОБА_3 , якою довірено користуватись земельною ділянкою для ведення товарного господарського виробництва площею 2,15 га, яка розташована та території Конельськопопівської сільської ради, зокрема отримувати орендну плату за неї, для чого уповноважено розписуватись за неї і здійснювати всі дії, пов`язані з виконанням даної довіреності. Довіреність видана терміном на п`ять років і дійсна до 19.11.2019 (а.с. 62, 178).

02.09.2017 укладено договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_2 та ТОВ «Жильнельфа Вельє», згідно якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 96 585,15 грн.

Договір укладено на 49 років та діє до 02.09.2066. Орендна плата вноситься орендарем щорічно в грошовій або в натуральній формі, що становить 4,5% від вартості земельної ділянки (а.с. 57-61, 131-133).

За розрахунком суду орендна плата складає 4 346,33 грн.

Від імені орендодавця договір підписаний представником за довіреністю ОСОБА_3 , про що зазначено в розділі «Реквізити сторін».

Державна реєстрація договору відбулась 13.09.2017 (а.с . 63-64).

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 отримала 1 054,47 грн, про що свідчить її підпис у відомості на виплату грошей № 5 в рахунок оплати за оренду земельної ділянки у 2017 році (а.с. 100-101).

У 2018 році ОСОБА_2 отримала 1 398,91 грн. згідно відомості № 2 та 2 100,00 грн згідно відомості № 12 (а.с. 102-103, 104). Разом 3 498,91 грн.

Факт нарахування доходу та сплати податку на доходи фізичних осіб підтверджено довідкою податкового органу (а.с. 174).

Зазначено ознаку доходу «106», тобто дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому пунктом 170.1 статті 170 розділу IV Кодексу (підпункт 164.2.5 пункту 164.2 статті 164 розділу IV Кодексу) згідно Довідника ознак доходів фізичних осіб, затвердженого Наказом Мінфіну від 13.01.2015 року №4.

У 2019 році ОСОБА_2 отримала 3 269,10 грн, про що свідчить її підпис у відомості на виплату готівки № 30 в рахунок оплати за оренду земельної ділянки за 2019 рік (а.с. 105).

У 2020 році ОСОБА_2 отримала 3 269,10 грн, про що свідчить її підпис у відомості на виплату готівки № 1 в рахунок оплати за оренду земельної ділянки за 2020 рік (а.с. 106).

Факт нарахування доходу та сплати податку на доходи фізичних осіб підтверджено довідкою податкового органу (а.с. 149). Ознака доходу «106».

Підписи ОСОБА_2 у вказаних відомостях позивачем під сумнів не поставлено.

З будь якими позовами про оспорювання договору оренди ОСОБА_2 не зверталась, довіреність не скасувала.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 20).

ОСОБА_1 (позивач у справі) отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 18.02.2022. Спадщина складається з земельної ділянки загальною площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461 (а.с. 21).

18.02.2022 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (а.с. 22).

06.01.2023 позивач звернулась до відповідача з листом, в якому повідомила про вступ у спадщину та попросила надати документи про оренду земельної ділянки та відомості про нарахування та виплати за користування земельною ділянкою (а.с. 24).

Листом від 10.02.2023 відповідач повідомив, що користується земельною ділянкою добросовісно та на умовах, передбачених договором, запропонував укласти додаткову угоду про заміну сторони в договорі оренди (а.с. 27-28).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Також статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Отже, у випадку коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Крім цього, частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до положень статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.09.2012 між ОСОБА_2 та ТОВ «Агросервіс» було укладено договір оренди землі площею 2,15 га, яка знаходиться в с. Конельська Попівка Жашківського району Черкаської області.

19.11.2014 ОСОБА_2 надана довіреність ОСОБА_3 , якою довірено користуватись земельною ділянкою для ведення товарного господарського виробництва площею 2,15 га, яка розташована та території Конельськопопівської сільської ради, зокрема отримувати орендну плату за неї, для чого уповноважено розписуватись за неї і здійснювати всі дії, пов`язані з виконанням даної довіреності. Довіреність видана терміном на п`ять років і дійсна до 19.11.2019.

02.09.2017 укладено договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_2 , яка підписана від імені ОСОБА_2 згідно довіреності представником ОСОБА_3 та ТОВ «Жильнельфа Вельє», згідно якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461 строком на 49 років.

Позивач є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_2 та є власником у порядку спадкування за законом спірної земельної ділянки загальною площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.02.2022, виданого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 319 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Звертаючись із даним позовом, позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, при цьому, на обгрунтування заявлених вимог зазначила, що після прийняття спадщини після смерті матері їй стало відомо, що належною їй у порядку спадкування земельною ділянкою фактично користується відповідач, на підставі договору оренди земельної ділянки від 02.09.2017, який є неукладеним, оскільки ОСОБА_2 не уповноважувала ОСОБА_3 на укладення з ТОВ «Жильнельфа Вельє» договору оренди.

Відповідно до змісту довіреності від 19.11.2014, ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивачки, видала довіреність ОСОБА_3 , якою довірено користуватись земельною ділянкою для ведення товарного господарського виробництва площею 2,15 га, яка розташована та території Конельськопопівської сільської ради, зокрема, отримувати орендну плату за неї, для чого уповноважено розписуватись за неї і здійснювати всі дії, пов`язані з виконанням даної довіреності. Довіреність видана терміном на п`ять років і дійсна до 19.11.2019.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє (висновок Верховного Суду у постанові від 17.03.2021 у справі № 360/1742/18).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Загальним правилом належного функціонування відносин представництва є вчинення представником правочинів від імені особи, яку він представляє, в межах наданих повноважень.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 ЦК України).

Проаналізувавши зміст довіреності від 20.11.2014, колегія суддів вважає, що даною довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 саме на користування земельною ділянкою та отримання орендної плати. Водночас, довіреність не передбачає повноваження укладати від імені довірителя правочинів відносно земельної ділянки, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на передачу земельної ділянки в оренду відповідачу.

Отже, у даній справі достеменно встановлено, що договір оренди від 02.09.2017 ОСОБА_2 не підписувала ані особисто, ані через повноважного представника, відповідно істотні умови спірного договору не погоджувала, тому відсутні підстави вважати даний договір укладеним.

Посилання суду першої інстанції, що у разі, якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним ( за відсутності законодавчих застережень), є помилковими, оскільки не можливо встановити, що отримуючи орендну плату за землю, ОСОБА_2 знала, що отримує орендну плату за договором оренди від 02.09.2017, укладеному з ТОВ «Жильнельфа Вельє».

У зв`язку із цим, дії матері позивачки щодо прийняття плати за користування землею, не свідчать про наявність договірних відносин щодо оренди земельної ділянки між нею та відповідачем.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження№ 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У такому випадку, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення земельної ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на характер правовідносин у цій справі, предмет спору та з`ясовані судом обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачка обрала ефективний спосіб захисту порушеного права, ставлячи вимогу про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом її повернення позивачці, якій вона належить на праві приватної власності.

При цьому, обраний позивачкою спосіб захисту шляхом повернення її власникові є ефективним, а задоволення позову у вказаній частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 17 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Із матеріалів справи вбачається, що договір оренди землі від 02.09.2017 зареєстрований 18.09.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, власником земельної ділянки загальною площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461 на момент звернення до суду із даним позовом є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Разом із тим, державна реєстрація права оренди на підставі неукладеного правочину (Договору оренди земельної ділянки) не відповідає вимогам закону, порушує права та інтереси позивача, як власника земельної ділянки.

До таких висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при ухваленні постанови від 09 грудня 2020 року у справі №383/1354/18 (провадження №61-3845св20), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при ухваленні постанови від 14 січня 2021 року у справі №188/472/16-ц (провадження №61-13763св20). Статтею 41 Конституції України від 28.06.1996 року №254к/96-ВР встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди за орендарем на вказану земельну ділянку, коли договір оренди орендодавець фактично не підписувала (правочин є неукладеним), не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, реєстрація права оренди ТОВ «Жильнельфа Вельє» на підставі неукладеного договору оренди землі від 02.09.2017 не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про наявність правових підстав для скасування рішення про проведену реєстрацію є обгрунтованими.

У статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об' єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас, у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, провадження № 61-13586 св 20.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що після перегляду даної справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року та задоволення позову, то, відповідно, у задоволенні заяви відповідача про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, у зв`язку з чим, додаткове рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 04 березня 2024 року підлягає скасуванню.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги позивача, понесені нею судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на відповідача у порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забродця Сергія Васильовича- задовольнити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року та додаткове рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задовольнити.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461, яка знаходиться в адміністративних межах Конельсько-Попівської сільської ради Жашківського району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолапа Віктора Івановича індексний номер: 37117698 від 18.09.2017 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис № 22373375 від 13.09.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію договору оренди землі від 02.09.2017 укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» щодо земельної ділянки площею площею 2,1512 га, кадастровий номер :02:001:0461, яка знаходиться в адміністративних межах Конельсько-Попівської сільської ради Жашківського району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» на користь ОСОБА_1 2 147,20 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 220,80 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, всього 5 368 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук

/повний текст постанови суду виготовлений 06 травня 2024 року/