Провадження №22-ц/811/1689/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представниці ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Гирича С.В. від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 02 липня 2016 року Дубенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за актовим записом №146.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 01 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу направити за підсудністю до Перемишлянського районного суду Львівської області.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачка не надала жодних доказів, а суд першої інстанції не врахував, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що малолітній син сторін ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,перебуває виключно на утриманні позивачки. Крім цього, у відзиві на позовну заяву від 02 січня 2024 року відповідач заявив суду про непідсудність вказаної справи за правилами альтернативної підсудності та повідомив суд, що для зміни підсудності справи, позивачка надала суду недостовірну інформацію, про те, що син - ОСОБА_4 проживає з нею за адресою АДРЕСА_1 та перебуває виключно на утриманні позивачки, тільки ОСОБА_1 забезпечує дитину усім необхідним за власний кошт. Зазначає, що позивачка, керуючись незрозумілими намірами, 08 вересня 2023 року попросила відповідача пожити окремо. З метою уникнення конфлікту з позивачкою, переїхав на орендоване житло, а 16 вересня 2023 року, ОСОБА_1 без відома та згоди відповідача відвезла сина - ОСОБА_4 у с. Привільне, Рівненської області до своїх батьків, чим фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини. Вказує на те, що реєстрація місця проживання дитини по місцю реєстрації матері не може слугувати доказом того, що дитина перебуває виключно на її утриманні. Доказів на підтвердження того, що дитина проживає разом з матір?ю матеріали справи не містять, виходячи з чого, підстав для застосування альтернативної або виключної підсудності судом не було встановлено. Окрім того, будь-які рішення судів про визначення місця проживання дитини з позивачкою чи встановлення факту перебування дитини на її утриманні відсутні. Вважає, що суд прийшов до передчасного висновку про те, що позивачкою доведено належними, допустимими та достовірними доказами наявність підстав для застосування правил альтернативної підсудності справи за її позовом про розірвання шлюбу. Судом не було враховано, що позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження зазначених в позовній заяві тверджень, і, що збереження шлюбу є неможливим чи шлюб суперечить інтересам подружжя та сина. При розгляді вказаної справи судом не було надано можливості відповідачу надати пояснення у справі, не вжито заходів для забезпечення участі у судовому засіданні, обох сторін, не вжито заходів до примирення подружжя, не забезпечено можливості відповідачу скористатися правовою допомогою, чим допущено формалізм при вирішенні позову про розірвання шлюбу, що є недопустимим. Крім цього, судом першої інстанції не з?ясовано фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представниці в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає зтаких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, ст. ст. 2, 81, 200, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на ст. ст. 24, 112 СК України та задовольняючи позов, виходив з того, що на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , шлюб між сторонами зареєстровано 02 липня 2016 року Дубенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за актовим записом №146. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо протягом тривалого часу, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим, сімейні відносини між сторонами фактично припинені, позивачка категорично не бажає надалі їх підтримувати та зберігати шлюб. Наданий сторонам строк для примирення результатів не приніс. Подаючи зустрічний позов із обґрунтуванням поважності пропуску строку на його подачу відповідач також зазначив, що примирення не відбулося і він переконаний, що сім`я розпалася. Суд вважав, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позов не спростовують доводи позивачки щодо відсутності взаєморозуміння, наявність у сторін стійкого тривалого конфлікту, припинення фактичних шлюбних відносин. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому такий слід розірвати.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, у якому просила:

- розірвати шлюбукладений, 02 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований Дубенським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненські області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 02.07.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 02 липня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, у шлюбі народилась спільна дитина ОСОБА_4 . Вказує на те, що підставою для розірвання шлюбу було те, що у позивачки із чоловіком сімейне життя не склалося, стосунки погіршувались, були наявні різні погляди на життя, різні інтереси, відсутнє взаєморозуміння, часто виникали конфлікти, у зв?язку з чим подальше підтримання шлюбних відносин стало неможливим. Вважає, що шлюбно-сімейні відносини з відповідачем фактично припинені, шлюб існує формально, оскільки проживають окремо, починаючи з вересня 2023 року по дату звернення з позовом, спільного господарства не ведуть, спільних витрат не мають, спільним побутом не пов?язані, відсутній спільний бюджет. Продовжувати перебувати в шлюбі позивачка не мала бажання, а тому вважала, що сім?я розпалася остаточно, а будь-які заходи, спрямовані на відновлення шлюбу будуть марними і не приведуть до збереження сім?ї, оскільки наміри розірвати шлюб є обдуманими та остаточними. Зазначає, що примирення між подружжям є неможливим та недоцільним. Звертає увагу суду на те, що саме на утриманні ОСОБА_1 знаходиться малолітній син, а позивачка забезпечує усі потреби дитини стосовно її належного розвитку та виховання за власний рахунок. Крім того, місце реєстрації дитини ОСОБА_4 визначене за місцем реєстрації матері у квартирі, яка належить позивачці на праві приватної власності. Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Личаківською районною адміністрацією 03.12.2019 року, місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 02 липня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Дубенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за актовим записом №146.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд в ухвалі від 02 липня 2018 року, справа №552/9770/14-ц (провадження № 61-36739 ск18) вказав на те, що право вибору між судами, яким згідно із загальним правилом підсудності цивільних справ і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Щодо альтернативної підсудності та недостовірної інформації, то позивачка зареєструвала дитину за своєю адресою у м. Львові, що свідчить про її намір забезпечити постійне проживання та утримання дитини саме за цією адресою. Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв цей факт як підставу для альтернативної підсудності. Тимчасове перебування дитини в с.Привільне не змінює місця її постійного проживання, визначеного реєстрацією за місцем проживання матері.

У питаннях розірвання шлюбу, особливо якщо сторони мають неповнолітніх дітей або виникають труднощі в комунікації з відповідачем, часто надається право позивачу подати позов за своїм місцем проживання. Це є формою альтернативної підсудності, яка враховує можливі складнощі з доступом до правосуддя для позивача.

У статті 28 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за місцем проживання позивача, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо виїзд до місця проживання відповідача є обтяжливим для позивача з інших поважних причин. Отже, твердження, що позов має подаватися виключно за місцем проживання відповідача, є помилковим, оскільки закон прямо дозволяє альтернативну підсудність у таких випадках.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Щодо "формалізму" з боку суду першої інстанції, на що посилається апелянт, то суд не зобов`язаний вживати надмірні заходи щодо примирення подружжя, якщо розгляд справи вказує на те, що конфлікт між ними є незворотнім, а інтереси подружжя та дитини не вимагають збереження шлюбу. Також, судом першої інстанції вжито заходи щодо примирення подружжя (а саме надавався двомісячний термін на примирення), які результату не дали та будь-яких доказів про те, що сторонами вживалися заходи до примирення матеріали справи не містять, позивачка ж вжиття таких заходів заперечує.

Також, слід вказати і про те, що позивачка в позовній заяві зазначила факти, які підтверджують неможливість продовження подружніх стосунків, а також і в суді апеляційної інстанції повідомила, що на її думку примирення є неможливим та вона його не бажає, а, також, категорично наполягає на розірванні шлюбу. Виходячи з цих даних, суд мав підстави вважати, що шлюб суперечить інтересам, як мінімум одного з подружжя та дитини. Відповідачеві було надано можливість спростувати ці твердження, але він не надав переконливих аргументів або доказів, що шлюб можна зберегти.

Таким чином, доводи апелянта здебільшого ґрунтуються на припущеннях і не підкріплені переконливими доказами, що підтверджують їх правову обґрунтованість.

Колегія суддів вважає, що сім`я сторін фактично розпалась, сторони спільно не живуть, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, наміру відновлення подружніх стосунків у позивачки немає.

Зважаючи на вказане, причинами розпаду сім`ї слід вважати різні погляди подружжя на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб існує формально, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства вони не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, рішення суду таким, що прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра