ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7436/24 Справа № 201/6650/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів: - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піщенков Костянтин Костянтинович на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року по справі за заявою ОСОБА_1 , про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Державного підприємства Виробниче об`єднання Південний Машинобудівний завод ім. О.М.Макарова, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить видати судовий наказ про стягнення з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на його користь суму середнього заробітку за весь час невиплати заробітної плати (не більше 6 місяців) з 18.04.2023р. по 17.10.2023р. за 182 дні, з розрахунку 644,43 грн. на день, в загальній сумі 117 286,26 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Державного підприємства Виробниче об`єднання Південний Машинобудівний завод ім. О.М.Макарова.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Піщенков К.К., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що заявлена сума середнього заробітку є спірною та відмовив у видачі судового наказу.

Відзиву від учасників справи не надходило.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 24.10.2007 по 17.04.2023 ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», що підтверджується записом в трудовій книжці.

17.04.2023 він був звільнений з займаної посади, що підтверджується записом в трудовій книжці.

Під час знаходження ОСОБА_1 у трудових правовідносинах з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», з боку останнього була нарахована, але не виплачена, станом на день звільнення, заробітна плата у розмірі 77648 грн.

Залишок несплаченої суми станом на 09.05.2024 становить 21142 грн.

На виплату зазначеної суми, ОСОБА_1 було подано заяву про видачу судового наказу.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 13.07.2023 року була розглянута подана заява та видано судовий наказ від 13.07.2023р. у справі № 2-н/201/253/2023, яким стягнуто з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 77648 грн. на погашення заборгованості із заробітної плати.

Даний судовий наказ до цього часу не виконаний, що підтверджується довідкою від 09.05.2024 № 65, яка видана ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова».

Відповідно до частин 1, 2 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Загальна характеристика вимог, за якими може бути видано судовий наказ - вони повинні бути безспірними.

Так, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості, яка відповідно, на час видачі судового наказу судом вбачається безспірною вимогою кредитора.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції зазначив, що із поданої заяви та долучених до неї доказів не вбачається виникнення у заявника безспірного права грошової вимоги саме на ту суму та протягом того періоду, який вказаний у заяві про видачу судового наказу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно частин 1, 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З наведеного вбачається, що на момент звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, станом на червень 2024 року, сплинув тримісячний строк, визначений положенням ст. 233 КЗпП України, на підставі якої у заявника є право звернення для вирішення трудового спору у питанні про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (17.04.2023 дата звільнення).

При цьому, на підставі заяви процесуальний строк може бути визнано пропущеним з поважних причин, як то передбачено ч. 1 ст. 127 ЦПК України.

Слід звернути увагу на те, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 02.07.2022, ст. 117 КЗпП України було викладено у новій редакції, у частині 1 якої зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З огляду на те, що на ОСОБА_1 у 2023 році вже видавався судовий наказ про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку у виплаті заробітної плати, тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у виплаті заробітної плати після визначеного періоду, та з урахуванням внесених змін до ст. 117 КЗпП України, має бути вирішено у порядку позовного провадження, а не у наказному.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до особистих сумнівів, аналізу заявлених вимог, яким була надана оцінка судом першої інстанції. При цьому, апеляційна скарга не містить посилань на належні, існуючі на час постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу докази, які б спростували висновок суду, та мали б істотне значення для правильного вирішення справи і, які могли би бути підставою для задоволення поданої заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піщенков Костянтин Костянтинович - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: