Справа № 143/636/22
Провадження № 22-ц/801/714/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 рокуСправа № 143/636/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа без самостійних вимог - публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Сича С. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи без самостійних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи без самостійних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зазначав, що 08 лютого 2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 21154 НОМЕР_1 , який належить позивачу, та автомобіля МАN, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 червня 2022 року по справі № 143/221/21 винуватцем дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Про настання страхового випадку було повідомлено ПАТ «НСК «ОРАНТА». Відповідно до акту виконаних робіт за № 0087 від 18.05.2021 вартість ремонту пошкодженого автомобіля ВАЗ 21154, д.н.з. НОМЕР_1 , склала 46109 грн.40 коп.

Крім того, позивач зазначає, що йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях з приводу пошкодження належного йому майна, а також у душевних стражданнях, перенесених під час дорожньо-транспортної пригоди, яку він оцінює у 20000 грн. Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 46109,4 грн. матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 20000 грн моральної шкоди.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі постановити нове судове рішення про задоволення позову. Посилаючись на норми ЗУ «Про страхування», ЦК України, зазначає, що ван як потепілий у ДТП має право на власний розсуд формувати лінію судового захисту та визначати відповідачів. Суд не врахував висновок Верховного Суду викладений у постанові від 25 березня 2019 року у справі №487/3308/16-ц про те, що відсутність рішення страховика про відмову у виплаті страхового від шкодування не позбавляє його права на стягнення завданої матеріальної шкоди з винуватця ДТП.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Погребищенського районного суду вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2021 року о 19 год 30 хв. в м. Погребище по вул. Кравченка водій ОСОБА_2 , в порушення п.13.3 ПДР України, керуючи автомобілем МАN., д.н.з. НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки та скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21154», д.н.з. НОМЕР_3 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 01.06.2022 року у справі №143/221/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на підставі п. 7 ч. 1 ст. 124 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 01.06.2022 року у справі №143/222/21 закрито провадження відносно іншого учасника ДТП- водія автомобіля «ВАЗ 21154», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с. 6. 7.).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля МАN., д.н.з. НОМЕР_2 ,застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.03.2020 року № АР/7640442.

ФОП ОСОБА_4 на замовлення СК «ОРАНТА» складено акт виконаних робіт № 0087 від 18.05.2021 року автомобіля «ВАЗ 21154», д.н.з. НОМЕР_1 , на суму 46109 грн.40 коп. (а.с. 10).

10.02.2021 року ПАТ НАСК «Оранта» було отримано повідомлення від ОСОБА_1 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.147, 149).

Як вбачається із листа і ПАТ НАСК «Оранта» від 22.05.2023 року №09-02-17/3558 ,що заява про страхове відшкодування від ОСОБА_1 до ПАТ НАСК «Оранта» не надходила (а.с.149).

Відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пред`явив позов до не належних відповідачів, якими у цьому спорі мають бути ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та СФГ «Зірка», однак до них позовних вимог пред`явлено не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до справних правовідносин норми ЗУ «Про страхування», є безпідставними ,виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» (ЗУ №85/96-ВР) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР).

Згідно з ст. 6 Закону №85/96-ВР добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У спірних правовідносинах цивільно-правова відповідальність власника автомобіля МАN., д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував винуватець ДТП ОСОБА_2 , застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому норми законодавства, що регулюють добровільне страхування до спірних правовідносин не застосовуються.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивач має право самостійно обрати спосіб захисту порушеного права, зокрема, звернутися з позовом до відповідача, вина якого у настанні ДТП встановлена.

За положеннями частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

У даній справі володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля MAN TGX 18.480, д.н.з. НОМЕР_2 , являлось СФГ «Зірка», на підставі договору оренди транспортного засобу від 09 січня 2020 року, укладеного СФГ «Зірка» з його власником - ОСОБА_5 (а.с. 187-188).

Під час скоєння дорожньо транспортної пригоди водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом MAN TGX 18.480, д.н.з. НОМЕР_2 , виконуючи свої трудові функції і перебуваючи в трудових відносинах із СФГ «Зірка», що в сукупності підтверджується копією трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_4 , копією посадової інструкції водія транспортних засобів від 01.04.2019 року, подорожнім листом вантажного автомобіля №47 від 07.02.2021 року, товарно транспортною накладною №54 від 07.02.2021 року (ст.ст.190-201)

За вказаних обставин, відповідальним за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом MAN TGX 18.480, д.н.з. НОМЕР_2 є його володілець - СФГ «Зірка», що не було залучене до участі у справі в якості відповідача та вимоги до нього позивачем не пред`являлись.

Крім цього, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вказаний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), де Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається, з позовної заяви, ОСОБА_1 позовних вимог до ПАТ НАСК «Оранта» у встановленому процесуальним законом порядку не заявляв.

Статтею 49 ЦПК України визначено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а, відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин (Постанова ВС від 14 грудня 2022 року в справі № 683/16671/16-ц, провадження № 61-11267св20).

Оскільки підготовче засідання у справі не проводилося, позивач мав право змінити позовні вимоги протягом всього розгляду справи до першого судового для розгляду справи по суті.

У справі було проведено перше судове засідання для розгляду справи по суті 13 жовтня 2023 року.

Таким чином, враховуючи, що заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог, позивачем подані після проведення судом першої інстанції декількох судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, суд обґрунтовано відмовив у прийнятті уточнених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 25 березня 2019 року у справі №487/3308/16-ц не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній постанові вирішувався спір про стягнення страхового відшкодування, а такі вимоги у цій справі не заявлялись, що вказує на нерелевантність цієї постанови ВС до спірних правовідносин.

Враховуючи , що позовні вимоги у цій справі були заявлені лише до винуватця ДТП ОСОБА_2 , який як водій автомобіля перебував у трудових відносинах з його володільцем СФГ «Зірка» ,власником якого є ОСОБА_3 , яка уклала договір страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком, розмір шкоди не є більшим ніж передбачений договором розмір страхового відшкодування, при цьому страховик не був залучений в якості належного відповідача, суд вірно відмовив у задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежних відповідачів.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та від 15 травня 2019 року у справі №727/1561/16-ц.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, виконавши у повній послідовності вимоги положень ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 зводяться до цитування окремих абзаців рішення суду та не погодження з ними, такі доводи зводяться до незгоди з висновками суду та особистого бачення апелянтом обставин справи та хибного тлумачення норм матеріального та процесуального закону.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень ЦК України та ЦПК України, судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук