ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1468/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

02 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А. І.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковтунової Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року в складі судді Аркатової К.В., у справі № 638/17112/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позов, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, мотивований тим, що 25 березня 2020 року до неї додому з`явився ОСОБА_1 та надав копії документів з реєстрації за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 . Їй пред`явлено копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно до яких рішенням приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л. В. № 51725781 від 20 березня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; рішенням приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л.В. № 51726228 від 20 березня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI в буд. АДРЕСА_2 . Станом на 20 березня 2020 року, тобто на дату реєстрації державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, ухвала Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 жовтня 2017 року про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження спірної квартири була чинною та у встановленому законом порядку не скасована. Дзержинський районний суд м. Харкова 04 жовтня 2017 року в межах розгляду цивільної справи № 638/14775/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного нерухомого майна. Відтак, рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень підвалу № XVI, XXI в буд. АДРЕСА_2 є незаконними та підлягають скасуванню. Тобто, здійснюючи реєстраційні дії, приватний нотаріус ХМНО Єніна Л.В. порушила порядок їх вчинення, провівши державну реєстрацію права власності нерухомості за ОСОБА_1 за відсутності необхідних правових підстав.

Під час знаходження справи на розгляді суду розглянуто цивільну справу № 638/14775/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та інше. У справі ухвалено рішення, що набрало законної сили, яке встановлює нові обставини у цій справі та викликала необхідність у зміні підстав позову, який є предметом розгляду у цій справі. Під час розгляду позову встановлені такі обставини.

Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 638/14775/17 від 05 лютого 2018 року на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/14775/17 від 06 грудня 2017 року по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми 3 209 446 грн. За виконавчим листом № 638/14775/17 від 05 лютого 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. відкрито виконавче провадження № 55822099, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 лютого 2018 року. Постановою від 08 листопада 2018 року приватний виконавець Близнюков Ю.В. передав стягувачу ОСОБА_3 , об`єкти нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення підвалу №№ XVI, XXI загальною площею 7,2 кв. м за тією ж адресою.

6 лютого 2020 року ОСОБА_3 уклала з відповідачем ОСОБА_1 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л. В. та зареєстрованому в реєстрі за № 133, яким спірне нерухоме майно передано в іпотеку відповідачу ОСОБА_1 . Рішенням приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л.В. № 51726228 від 20 березня 2020 р., в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності па нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI в буд. АДРЕСА_2 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року у справі № 638/14775/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просила суд:

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI в буд. АДРЕСА_2 ;

скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 ;

поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 за ОСОБА_2

22 лютого 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чаплинський Олександр Володимирович, подав до суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що станом на дату реєстрації права власності за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня заборона відчуження спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 не був стороною у справі про стягнення боргу, недобросовісність як набувача спірного майна не підтверджена жодними належними та допустимим доказами. Також, попередній власник спірного нерухомого майна ОСОБА_3 не відчужувала його ОСОБА_1 , а він самостійно в примусовому порядку звернув стягнення як на предмет іпотеки. Отже, на думку відповідача, він набув право власності на спірне нерухоме майно у законний спосіб і вільний від незареєстрованих обтяжень. Таким чином, вважав доводи позивача необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимим доказами.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Поновлено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу № АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 11350 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки судом апеляційної інстанції від 08 листопада 2022 року встановлено відсутність боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка в рамках виконавчого провадження про стягнення неіснуючого боргу отримала у власність спірне майно, що передано в подальшому ОСОБА_4 на виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність захисту порушених прав позивача шляхом витребування спірного майна з чужого незаконного володіння та поновлення за позивачем державної реєстрації на спірне майно.

22 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковтунова Лариса Юріївна, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , при цьому позбавив її права прийняти участь в справі, наслідком ухвалення рішення по якій стає право вимоги до неї з боку ОСОБА_1 . Звертає увагу, що ОСОБА_2 не заперечувала, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Підставою отримання відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно є іпотечний договір, укладений 06 лютого 2020 року між ним та ОСОБА_3 . На час укладення вказаного договору ОСОБА_3 на законних підставах була власником спірного нерухомого майна. Зазначає, що рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2017 року взагалі не стосувалося спірного нерухомого майна. Позивач у заяві про зміну підстав позову вказує, що право на її майно вибуло не на підставі судового рішення, а за постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 19 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 55822099. На час ухвалення судом рішення від 24 травня 2023 року вказана постанова приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 19 листопада 2018 року скасована або визнана недійсною не була. ОСОБА_1 не отримав право на спірну нерухомість за договором дарування або купівлі-продажу, право до нього перейшло в межах задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з чим застосування конструкції, передбаченої статтями 388 ЦК України не є безумовним. Також не визнаний недійсним іпотечний договір від 06 лютого 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , законність якого взагалі сумнівів не викликала. Вважає, що позивач не надала достатньо доказів, які б підтверджували законність та обґрунтованість її вимог.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони позивачка не з`явилася .

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 02 травня 2024 року, надіслана апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 отримана нею 10 квітня 2024 року (т. 2, а.с. 43).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковтунову Л.Ю., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 02 червня 2010 року у сумі, еквівалентній 100 тис. доларів США, 3 % річних у розмірі 19250 доларів США, всього в сумі, еквівалентній 119 250 доларів США, що на час пред`явлення позову складало 3 209 446 грн. (справа № 638/14775/17) (а.с. 174-180).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 16 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження № 55822099 за виконавчим листом, що виданий на підставі вказаного рішення суду від 06 грудня 2017 року (а.с 183-184).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 19 листопада 2018 року в рамках виконавчого провадження № 55822099 нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , та нежитлові приміщення підвалу № ХVI,ХХІ в літ. А-4, загальною площею 67,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , передані стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 638/14775/17 (а.с. 188- 189).

06 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі еквівалентному 50 000 доларів США, предметом якого є нерухоме майно, що передано ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 , та нежитлові приміщення підвалу № ХVI,ХХІ в літ. А-4, загальною площею 67,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 193-196).

17 березня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики (а.с. 197).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року по справі № 638/14775/17 скасоване заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Ухвалено нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено (а.с. 115-123).

Частиною 3 статтею 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, убачається, що постановою Верховного Суду від 30 березня 2023 року по справі № 638/14775/17 касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Полтавського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року залишено без змін.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) вказано, що право власника згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/6702/17 зазначено, що «Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18 відповідно).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані були керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18)».

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушені права ОСОБА_2 підлягають захисту шляхом витребування зазначеного незаконно відчуженого майна у ОСОБА_1 , оскільки спірне майно вибуло з володіння власника протиправно та всупереч її волі і такий спосіб захисту буде ефективним та відповідатиме закону. Також судом визначено, що для витребування майна не потрібно визнавати всі правочини, які слугували підставою для його відчуження, недійсними. Є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності протиправно, з такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта, що позовні вимоги ОСОБА_2 про витребування квартири АДРЕСА_1 є необґрунтованими, не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

Встановлено, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 незаконно та всупереч її волі в порядку виконання рішення, яке було в подальшому скасоване. Тому такий факт підтверджує те, що майно вибуло з власності позивачки протиправно, а тому повинно бути витребуване в останнього набувача на користь позивача.

Посилання на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що в даному випадку добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що покладає на нього надмірний тягар не може бути прийнятим до уваги, так як суперечить нормам матеріального права і зокрема положенням статтей 321, 387, 388 ЦК України, де право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право ж власності ОСОБА_2 було порушено, так як спірне майно вибуло з її володіння поза її волею та в послідуючому було придбано у особи, яка не мала права його відчужувати.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи в межах доводів апеляційної скарги, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 травня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина