ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко О.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року, ухвалене суддею Блажко І.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради про виселення з житлового приміщення (квартири).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

07 вересня 2017 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради, в якій позивач просить виселитиОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судовий збір.

В обґрунтування позову зазначив, що 16.03.2017 позивач приватизував і отримав у власність вищевказану квартиру, в якій він зареєстрований та проживав з 02.02.1983. Позивач бажає скористатися своїм правом у здійсненні права на користування та розпорядження своїм майном, тоді як відповідачі перешкоджають у здійсненні вказаних прав.

Вказує, що у 2015 році відповідачі отримали у власність свою жилу площу в районі АДРЕСА_2 , в якій відразу зареєструвалися, попередньо знявшись з реєстрації в квартирі, яка належить позивачу. Сім`я ОСОБА_6 до дійсного часу проживає в квартирі позивача і звільніти її не проявляє бажання. 07.07.2017 ОСОБА_2 звернувся з вимогою до ОСОБА_1 про звільнення у 10 денний строк квартири. Користуючись власністю позивача, відповідачі не вносять плату за комунальні послуги, що є тягарем на особистий сімейний бюджет позивача, а також є загроза, що вони можуть пошкоджувати або знищити майно, тому він звернувся до суду за захистом порушених прав (т.1 а.с.2,3).

26 вересня 2017 року ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова (Сиротников Р.Є.) відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 та призначено судове засідання на 31.10.2017 на 10.30 годин (т.1 а.с.16).

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, який ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2017 року залишено без руху (т.1 а.с.46).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю визнано неподаною та повернуто заявнику (т.1 а.с.72).

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру, який ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року залишено без розгляду (т.1 а.с.110, 111).

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2018 року прийнято позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради про виселення з житлового приміщення (квартири) до провадження. Призначено справу до розгляду на 29.01.2019 о 12.45 годин (т.1 а.с.120).

26 грудня 2018 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_2 , в якій він підтримує свої позовні вимоги (т1 а.с.128, 129).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення та призначено справу до судового розгляду на 31.10.2019 о 12.30 годині (т.2 а.с.9).

Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, справи підсудні Московському районному суду м. Харкова підлягають розгляду Октябрським районним судом м. Полтави.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2023 цивільна справа №643/11482/17 розподілена судді Блажко І.О. (т.2 а.с.101-103).

04 вересня 2023 року до Октябрського районного суду м. Полтави від представника позивача ОСОБА_2 за ордером адвоката Коротун І.В. надійшла заява, в якій просить стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та судового збору (т.2 а.с.165).

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року клопотання відповідача ОСОБА_1 від 23.06.2023 та 16.08.2023 про зупинення провадження у справі №643/11482/17 за позовом ОСОБА_2 повернуто без розгляду.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради про виселення з житлового приміщення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , яка є приватною власністю ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, судовий збір у розмірі 680 (шістсот вісімдесят) гривень, а всього 3680 (три тисячі шістсот вісімдесят) гривень.

28.09.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з заявою про перегляд вказаного заочного рішення, яка ухвалою суду від 30.10.2023 залишена без задоволення (том 3 а.с. 9-10).

29.11.2023 ОСОБА_1 оскаржила вищевказане заочне рішення суду до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд ухвалив безпідставне рішення про виселення відповідачів зі спірної квартири, не врахувавши, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, має поганий стан здоров`я, в неї відсутня юридична освіта для розгляду цієї справи, оригінали документів залишилися в адвокатів, один з яких військовий та перебуває у довготривалому службовому відрядженні на Сході України, а інший перебуває за межами України. В неї відсутні кошти для приїзду до м. Полтави, вона з 06.10.2023 по 01.12.2023 перебуває на лікарняному після хірургічного втручання, чоловік з дитиною за кордоном. Проживає у двоюрідної сестри. Тому не могла з`ясувати результати розгляду заяви про перегляд заочного рішення, яке вона до цього часу не отримала.

Вказує, що позбавлена права на правничу допомогу, а захищати свої права неспроможна. Наміру зловживати правами з метою затягування розгляду справи не має.

Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу на користь позивача є необґрунтовано завищеним та не доведеним належним чином для прийняття відповідного рішення.

Просить скасувати заочне рішення, направити справу за підсудністю до суду за місцем знаходження спірного нерухомого майна та за місцем проживання сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу Коротун І.О. , яка представляє ОСОБА_2 , просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судові повістки про їх виклик до суду повернуті без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням згідно ст. 128 ч. 8 п. 3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання представника не направила, клопотань про відкладення розгляду справи не надала.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний №5-17-320962-Ц2, яке видане 16.03.2017 на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду №479-Ц2 відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради 16 березня 2017 року (т.1 а.с.4).

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця №36 від 05.04.2016 №932 за адресою квартира АДРЕСА_1 : зареєстрований ОСОБА_2 з 02.02.1983. Були зареєстровані: ОСОБА_8 з 20.04.1971 по 01.04.2016; ОСОБА_3 з 26.10.1990 по 02.10.2015; ОСОБА_1 з 26.10.1990 по 02.10.2015; ОСОБА_4 з 08.11.2002 по 02.10.2015; ОСОБА_5 з 01.06.2007 по 02.10.2015 (т.1 а.с.7).

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 були поселені в спірну квартиру за згодою матері позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також суд першої інстанції встановив, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 не є членами сім`ї позивача ОСОБА_2 та згоди на їх проживання у спірній квартирі він не надавав.

07.07.2017 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про звільнення жилого приміщення (т.1 а.с.5, 8).

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , після зняття з реєстрації за адресою по АДРЕСА_3 , з 02.10.2015 рокузареєстровані за адресою : АДРЕСА_4 , що слідує із відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС у Харківській області (а.с. 13-15 том 1) та відповідей відповіді №132909, №132923, №132934 від 29.06.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру (т. 2 а.с.138-140).

Задовольняючи частково позовні вимоги, про виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із належної позивачу квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, останній згоди на їх вселення не давав, вони не зареєстровані за спірною адресою та мають власне житло, тому їх відмова звільнити займане ними приміщення є неправомірною та створює позивачу перешкоди у користуванні належною йому квартирою. При цьому суд відмовив позивачу у виселенні із спірної квартири ОСОБА_5 , оскільки він на час розгляду справи є повнолітнім, проте вимога про виселення до нього не пред`являлась.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Висновок суду щодо наявності підстав для виселення ОСОБА_1 , яка звернулась до апеляційного суду зі скаргою, є правомірним та зроблений на підставі наданих сторонами та проаналізованих судом доказів, із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.7З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналізуючи положення ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 64,150,156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст. 64,150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ця правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27.05.2015 у справі №6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12.09.2018 в справі №727/11132/14-ц.

У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст. 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом першої інстанції встановлено і це не оспорюється відповідачами, що останні не є членами сім`ї власника квартири ОСОБА_2 , були вселені у неї зі згоди попереднього наймача ОСОБА_8 , яка у 2016 році померла та зняті з реєстрації за даною адресою, до набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на квартиру.

Встановивши, що відповідачі без належних правових підстав проживають у квартирі АДРЕСА_1 , місцевий суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для виселення їх із спірної квартири, оскільки своїми діями вони чинять позивачу ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном.

Крім того колегія суддів, враховує, що згідно змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , яка була залишена без розгляду ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2018 року, відповідач ОСОБА_3 на сім`ю, яка складається із ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_4 в ОСОБА_5 , отримав квартиру в якій вони зареєструвались, проте не проживають у ній, оскільки вона потребує ремонту.

Таким чином, відповідачі мають інше житло, зареєстровані в ньому, проте не бажають звільнити належну позивачу квартиру, намагаючись зберегти право на проживання в ній.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що суд безпідставно не зупинив провадження у цій справі, враховуючи те, що її представник адвокат Михайлов О.В. мобілізований до лав Збройних Сил України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України. В даному випадку в разі мобілізації адвоката, відповідачка могла скористатися правом на отримання правової допомоги, шляхом укладення угоди з іншим адвокатом, враховуючи перебування цієї справи в провадженні суду з 2017 року.

В апеляційній скразі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що розмір витрат на правничу допомогу на користь позивача є необґрунтовано завищеним та не доведеним належним чином для прийняття відповідного рішення.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів враховує таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Судом першої інстанції і матеріалами справи встановлено, що адвокатом Коротун І.О. на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу надано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу за договором №05/2023 від 22.06.2023 на загальну суму 6000 грн. (т.2 а.с. 165-168).

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги задоволені місцевим судом частково, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3000 грн. пропорційно розміру задоволених вимог немайнового характеру.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, місцевим судом під час розгляду справи не допущено порушень норм матеріального та процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин апеляційна скарга залишається апеляційним судом без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя О. В. Чумак

Судді

Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук