Єдиний унікальний номер судової справи 481/1617/21
Номер провадження 22-ц/812/1634/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 листопада 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Данчуком Олександром Васильовичем, рішення, яке ухвалено Новобузьким районним судом Миколаївської області 02 вересня 2024 року, під головуванням судді Уманської О.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК №017933 від 16 травня 2005 року, є власником земельної ділянки площею 13.60 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташованої на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (натепер Новобузька міська об`єднана територіальна громада).

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 17 травня 2018 року встановлено факт належності позивачу вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку, з кадастровим номером :04:000:0041.

У 2021 році позивачу стало відомо, що належна їй земельна ділянка передана в оренду ОСОБА_3 .

Позивач заперечує факт укладення оскаржуваного договору оренди з відповідачем, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Про існування оскаржуваного договору позивачу стало відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що 07 серпня 2020 року від імені позивача з відповідачем укладено договір оренди спірної земельної ділянки. Договір укладено на 15 років з правом пролонгації. Строк дії договору до 08 серпня 2035 року. Вказаний договір 11 серпня 2020 року зареєстрований ОСОБА_5 , реєстратором Новобузької міської ради Миколаївської області, номер запису: 53554400.

Позивач зазначає, що вказаний договір не підписувала та відповідно умов не узгоджувала, що в свою чергу свідчить про відсутність волевиявлення на його укладення, а тому договір є неукладеним, та таким, що не підлягав державній реєстрації.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просила скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 07 серпня 2020 року, укладеного від її імені з ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 13.6026 га, кадастровий номер :04:000:0041, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новобузької міської об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, що зареєстрований державним реєстратором Новобузької міської ради Миколаївської області від 11 серпня 2020 року за №53554400.

Також просила стягнути на її користь з відповідача понесені судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Данчука О.В., надав до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що спірний договір оренди був укладений між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вказував, що усіма правовими питаннями щодо укладення, реєстрації спірного договору займався адвокат Довгополий О.Б., який був як представником відповідача, так і представником позивача у іншій справі №481/549/17.

Так, у 2017 році позивач звернулась до відповідача з пропозицією передати йому в оренду обумовлену земельну ділянку, яка на той час перебувала в оренді у іншого орендаря Селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_6 » (далі - СФГ « ОСОБА_6 »). Між сторонами була досягнута домовленість, що ОСОБА_4 , після розірвання чинного на той час договору оренди землі, укладе договір оренди з ОСОБА_3 . Проте, оскільки у позивача не було коштів на оплату судових витрат, сторони домовились, що її інтереси буде представляти адвокат та товариш відповідача - адвокат Довгополий О.Б., а витрати на його послуги будуть сплачені ОСОБА_3 в рахунок майбутньої орендної плати за перші три роки оренди землі.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2019 року у справі №481/549/17 договір оренди земельної ділянки, укладений між СФГ « ОСОБА_6 » та ОСОБА_4 було розірвано, рішення набрало законної сили.

В подальшому, адвокатом Довгополим О.Б. було підготовлено проект договору оренди земельної ділянки вже між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Першим підписав договір ОСОБА_3 , а потім позивач при особистій зустрічі із ОСОБА_7 . Потім ОСОБА_7 здійснив державну реєстрацію спірного договору оренди землі. Однак, ОСОБА_7 не встиг передати оригінали договору оренди землі після їх державної реєстрації ОСОБА_3 , оскільки помер у 2021 році.

Тому з об`єктивних причин ОСОБА_3 не має можливості надати оригінал спірного договору до суду для проведення експертного дослідження.

Крім того, відповідач посилався на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки єдиним належним способом захисту позивача може бути подання позову про припинення або визнання недійсним спірного договору оренду зі скасуванням державної реєстрації.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди землі б/н від 07 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 13.6026 га, кадастровий номер :04:000:0041, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новобузької міської об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, що зареєстрований державним реєстратором Новобузької міської ради, Миколаївської області 11 серпня 2020 року за №53554400.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі - 908 грн. сплаченого судового збору.

Судове рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи в суді, з метою встановлення належності позивачу підпису на оригіналі оспорюваної угоди, стороною позивача заявлялося клопотання про витребування доказів, яке було задоволено судом та прийнято відповідну ухвалу про витребування у відповідача оригіналу оспорюваного договору, однак відповідач не надав суду цього документу, посилаючись на його втрату.

За такого, твердження позивача про те, що вона не укладала спірний договір оренди землі та не підписувала його, залишились неспростованими відповідачем.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем, заявлена вимога про скасування такої державної реєстрацій спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення прав. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23 січня 2023 року, справа №656/242/19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Данчука О.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

При цьому, доводи апеляційної скарги є аналогічними доводом, що викладені в відзиві на позовну заяву.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст.215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч.1 ст.215 ЦК України, так і у ст.ст.229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (07 серпня 2020 року), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК №017933 від 16 травня 2005 року, є власником земельної ділянки площею 13.6026 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташованої на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (том 1 а.с.4,6).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 серпня 2021 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за позивачем (том 1 а.с.5).

Згідно з актуальною інформацією про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 37712226; дата та час державної реєстрації 07.08.2020; підстава для державної реєстрації: договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 07.08.2020, видавник: сторони договору: орендар: ОСОБА_3 ; орендодавець: ОСОБА_8 . Підстави внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53554400 від 11.08.2020, ОСОБА_5 , Новобузької міської ради Миколаївської області. Вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки (том 1 а.с.5 зворот).

Позивач заперечувала факт укладання та підписання вказаного договору, а тому просила витребувати у відповідача оригінал вказаного договору та призначити судову почеркознавчу експертизу.

Проте ухвали суду про витребування документів, що безпосередньо стосуються предмету спору, не виконані, а представником відповідача повідомлено суд про відсутність у відповідача оригіналу спірного договору оренди землі, з посиланням на те, що адвокат, який займався юридичним супроводом і в якого знаходились усі примірники спірного договору оренди землі, помер.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

За змістом положення ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Зі змісту заяви представника відповідача щодо надання доказів убачається, що ОСОБА_3 не має можливості надати оригінал оскаржуваного договору, оскільки він у нього відсутній у паперовому вигляді.

Отже, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження існування договору оренди, підписаного позивачем.

Вищевказана ст.84 ЦПК України, в контексті доказів, необхідних для проведення експертизи, кореспондується з нормою ст.109 ЦПК України, яка встановлює, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Позивач заперечує факт укладання та підписання спірного договору, однак, через ненадання відповідачем спірного договору оренди землі суд позбавлений можливості провести судову почеркознавчу експертизу, оскільки проведення експертизи по копії договору протирічить положенням п.3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та п.1.1 Розділу «Почеркознавча експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року з наступними змінами (далі - Інструкція).

Отже, проаналізувавши надані докази та поведінку сторін щодо надання доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ухилення відповідача від надання доказу, без якого неможливе проведення судової експертизи.

Таким чином суд першої інстанції, з урахуванням приписів ст.ст.84 та 109 ЦПК України фактично констатував факт, для з`ясування якого позивачем було подане клопотання про призначення експертизи і встановлення якого є єдиною можливістю для позивача захистити своє порушене право, а саме факт того, що оскаржуваний договір є неукладеним, оскільки відсутнє волевиявлення позивача на укладення такого договору.

За такого, оскільки позивач посилався на не укладення спірного договору оренди землі, а відповідачем на вимогу суду не було надано його оригінал, то така процесуальна позиція відповідача свідчить про ухилення від встановлення всіх дійсних обставин справи та перевірки доводів сторін, та відповідно останнім не було спростовано доводи позивача про не укладення спірного договору.

За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року в справі №704/360/18 (провадження №61-396св21) зазначено, що: «реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди товариства на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди особа фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію)…»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21, пункт 98) зазначено, що у практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто, державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права оренди відповідача на належну позивачу земельну ділянку це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним права оренди. У справі, яка переглядається, встановлено, що реєстрація права оренди відповідача порушує права позивача.

Одним із способів захисту порушеного права відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Абзацом 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону (пункт 113 постанови №12-83гс21).

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем, заявлена вимога про скасування такої державної реєстрацій спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений ЦК України) суперечить завданням цивільного судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом цивільних спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, аби убезпечити особу повторно звертатись до суду за захистом своїх прав.

У пункті 123 постанови від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що положення ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) обумовлено тим, що суд вирішує спір про право; скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права, а є офіційним засвідченням державою факту набуття особою такого права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2023 року у цивільній справі № 656/242/19.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права оренди за ОСОБА_3 на підставі договору оренди, який позивачем не укладався, заявлені нею позовні вимоги про скасування державної реєстрації такої угоди опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

За таких обставин, вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що права позивача підлягають захисту, та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення цих позовних вимог з указаних мотивів.

Аргументи апеляційної скарги щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав за встановлених судами обставин та наведених висновків Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє його представник адвокат Данчук О.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Данчуком Олександром Васильовичем залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 26 листопада 2024 року