Провадження № 2/202/1149/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

11 вересня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року по справі № 202/1275/18 в грудні 2020 року та в грудні 2021 року КП «Дніпроводоканал» ДМР виплатило ОСОБА_2 стягнуті суми, а саме: 4611,18 грн. (заробітна плата за один місяць з відрахуванням податків); 140 984,06 грн. (залишок заробітної плати з відрахуванням податків); 3523,44 грн. (моральна шкода та помилково сплачений судовий збір в сумі 2533,44 гривень, який підлягав оплаті на рахунок державного бюджету), а всього 149118,68 грн.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 по справі № 202/1275/18 скасовано ішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року й ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відмовлено в повному обсязі.

При цьому, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральна шкода, не належать до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою та платежами, які прирівнюються до неї Отже, приймаючи до уваги позицію Верховного Суду по справах № 243/10392/16-ц, № 910/4518/16, та керуючись статтею 1212 ЦК України, ОСОБА_2 без достатньої правової підстави набула грошові кошти КП «Дніпроводоканал» та зобов`язана їх повернути на рахунок підприємства.

Враховуючи наведене, представник позивача просить стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР грошові кошти, виплачені підприємством відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2020 по справі № 202/1275/18, у розмірі 149 118,68 грн., а також судові витрати, на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. й сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 24 жовтня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

19 лютого 2024 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що згідно наданих позивачем платіжних доручень від 23.12.2020 року № на суму 4611,18 грн., від 01.12.2021 № на суму 140 984,06 грн. у призначені платежу зазначено наступне: зарплата та виплат і фонду оплати праці КП Дніпроводоканал. за 11 2021 року без ПДВ, та за 12 2021 року без ПДВ, відповідно. Отже, відомостей того, що вказані кошти перераховані на виконання рішення суду, матеріали справи не містять. Перераховані відповідачу кошти є заробітною платою, що не підлягає поверненню, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

22 лютого 2024 року представник КП «Дніпроводоканал» ДМР подала відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначила, що ОСОБА_2 наголошує на тому, що виплачені кошти не підлягають поверненню, оскільки є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї. Однак, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно сплачених коштів ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду, який полягає у тому, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить в поняття заробітної плати. Також вказує, що виплата була проведена не добровільно, а на виконання рішення суду. З урахуванням наведеного, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 149118,68 гривень й судовий збір в розмірі 2684,00 гривень.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу, до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву, заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі № 202/1275/18, з урахуванням ухвали від 16 грудня 2020 року про виправлення описки, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради № 336-З від 20.12.2017 року. Поновлено ОСОБА_2 на роботі в КП «Дніпроводоканал» ДМР на посаді контролера водопровідного господарства. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 180863,65 грн, з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів, а також 1000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь держави судовий збір у розмірі 2523 гривень 44 коп.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року по справі № 202/1275/18 апеляційну скаргу КП «Дніпроводоканал» ДМР залишено без задоволення, а вищезазначене рішення суду - без змін.

На виконання судового рішення по справі № 202/1275/18, КП «Дніпроводоканал» виплачено на користь ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 149118,68 гривень, з яких:

-4611,18 гривень за платіжним дорученням № від "23" грудня 2020 року, призначення платежу: «3/пл и вип.,вх.в фонд опл.труда КП "Днепроводоканал" за 12.2020 р. без ПДВ. Сума 4611,18 грн»;

-140984,06 гривень за платіжним дорученням № від 01 грудня 2021 року , призначення платежу: «3/пл и вип.,вх.в фонд опл.труда КП "Днепроводоканал" за 12.2021р. без ПДВ. Сума 140984,06 грн.»;

-3523,44 гривень за платіжним дорученням №89167105 від 01 грудня 2021 року, призначення платежу: «сплата заборг. (відш.моральн.шкоди 1000,00 грн. та суд.збору 2523,44 грн.), згідно пост.Дніпр.апел.суду спр№202/1275/18 від 4.11.2021 року, без ПДВ Не потр.тен.».

Виплата коштів також підтверджується відомостями на виплату грошей через АТ «Ощадбанк» за грудень місяць 2020, року за грудень місяць 2021 року, та виписками АТ «Ощадбанк» щодо клієнта КП «Дніпроводоканал» ДМР за 23.12.2020 року за 01.12.2021 року.

В розрахунковому листі ОСОБА_2 за грудень 2020 року, містяться відомості щодо виду нарахування й утримання, зокрема оплата вимушеного прогулу за час вимушеного прогулу, 21 день/168 годин в сумі 5728,17 гривень, розмір якого після утримання податків та інших обов`язкових платежів складає 4611,18 гривень.

Розрахунковий лист ОСОБА_2 за грудень 2021 року містить відомості щодо таких видів нарахування, як погодинна оплата за окладом, надбавка, оплата вимушеного прогулу, виплата соц.характеру, оплата лікарняного листа на загальну суму 185459,55 гривень, з яких утримано оплату податків та інших обов`язкових платежів, міжрозрахункову виплату в розмірі 140984,06 гривень, міжрозрахункову виплату в розмірі 3208,64 гривень.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року по справі № 202/1275/18 задоволено касаційну скаргу КП «Дніпроводоканал» ДМР, скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Дана постанова Верховного суду набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Приймаючи постанову, суд касаційної інстанції не вирішував питання про поворот виконання рішення суду.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку правовідносинам, суд виходить з того, що спір між сторонами виник з приводу повернення відповідачем на користь позивача коштів в сумі 149118,68 гривень, з яких:

-146994,24 гривень - середній заробіток за час вимушеного прогулу, сплачений на виконання рішення суду від 10.12.2020 року;

-1000,00 гривень моральна шкода, сплачена на виконання рішення суду від 10.12.2020 року;

-2523,44 гривень розмір судового збору, помилково сплачений на рахунок відповідача, а не на користь держави.

Отже, заявлена позивачем сума до стягнення містить різні складові, а тому слід визначити наявність/відсутність підстав щодо повернення позивачу для кожного з виду переказів (виплати).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року по справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Разом з цим відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Із матеріалів справи встановлено, що спірна сума 147595,24 гривень (146595,24 гривень середній заробіток за час вимушеного прогулу; 1000,00 гривень моральна шкода) була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано касаційний судом.

Виплата даних коштів була здійснена позивачем до примусового виконання рішення суду, тобто добровільно. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Доказів про набуття відповідачем грошових коштів у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.

Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення згідно зі ст. 40 КЗпП України не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Аналіз ч. 1 ст. 445 ЦПК України дає можливість дійти висновку, що поворот виконання не допускається, якщо відповідні правовідносини сторін характеризуються одночасною наявністю таких ознак:

- виконане рішення постановлене за позовом про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи. При цьому мається на увазі як матеріальна, так і моральна шкода;

- виконане рішення скасоване у звязку з нововиявленими обставинами. Тобто у разі скасування такого рішення в іншому порядку (наприклад, судом касаційної інстанції в порядку касаційного оскарження) поворот виконання допускається;

- виконане рішення не було обґрунтовано на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

За відсутності хоча б однієї з вказаних ознак обмеження повороту виконання не діє.

Такі висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року (справа № 336/9595/14, провадження № 61-14640сво18).

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди, на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19), постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22), та у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі права № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22).

Аналіз статей 444,445 ЦК України, вказує на те, що вони є нормами процесуального права і присвячені визначенню правових особливостей повороту виконання в окремих категоріях справ. При цьому, тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України, свідчить, що позови про повернення безпідставно набутого майна, є конструкцією матеріального права, а відтак не можуть бути застосовані у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення. Хоча по своїй суті такий позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними правовими нормами.

Посилання позивача на положення ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказаними нормами визначено випадки повернення/неповернення безпідставно набутого майна. Водночас, у даній справі, ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 146595,24 гривень на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, не безпідставно, а за рішенням суду, яке у подальшому було скасовано.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Оскільки у справі, що розглядається, грошові кошти в сумі 147595,24 грн. були набуті ОСОБА_2 на підстав судового рішення, яке в подальшому було скасовано, суд доходить висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення КП «Дніпроводоканал» ДМР до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів у вищезазначеному розмірі, задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку доводам сторін чи є виплачений відповідачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, заробітною платою, суд керується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, в якій зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Так, правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

При цьому, суми на відшкодування моральної шкоди, виходячи із Закону України «Про оплату праці» та пункту 3.13 Інструкції зі статистики заробітної плати, не є заробітною платою та платежами, які прирівнюються до неї.

Водночас, безпідставними є посилання представника позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду по справі № 910/4518/16, оскільки у даній справі визначалась належність/неналежність до заробітної плати середнього заробітку за час затримки при звільнення, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про повернення позивачу сплачених ним на користь відповідача грошових коштів в сумі 2523,44 гривень, суд зазначає наступне.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Як вже встановлено судом, відповідно до платіжного доручення № 89167105 від 01.12.2021 року, КП «Дніпроводоканал» ДМР перераховано (виплачено) відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3523,44 гривень, призначення платежу: сплата заборг. (відш.моральн.шкоди 1000,00 грн. та суд.збору 2523,44 грн.), згідно пост.Дніпр.апел.суду спр№202/1275/18 від 4.11.2021 року, без ПДВ Не потр.тен..

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2021 року по справі № 202/1275/18 залишено без змін рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по вказаній справі та зазначено, що відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи, рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

При цьому, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 грудня 2020 року про виправлення описки, судові витрати з оплати судового збору в розмірі 2523,44 гривень стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь держави, а не на користь ОСОБА_2 .

Таким чином, доведеними є посилання позивача, що кошти з оплати судового збору в розмірі 2523,44 гривень були отримані ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, а тому мають бути повернуті останньою на користь позивача.

Встановивши всі обставини справи, з огляду на надану оцінку аргументам учасників судового розгляду, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача, в порядку статті 1212 ЦК України, грошових коштів в сумі 2523,44 гривень.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За звернення до суду із даним позовом, КП «Дніпроводоканал» ДМР сплачено судовий збір в розмірі 2684,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 96664337 від 09.10.2023 року.

Доказів фактичного понесення сторонами інших судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу , на час розгляду справи не надано.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 45,42 гривень, а інша частина покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 13, 81, 82, 141, 265, 280-282, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, , місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21А, грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави у розмірі 2523,44 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, , місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21А, судові витрати з оплати судового збору в розмірі 45,42 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Мачуський