Справа №359/3962/24
Провадження №2-з/359/51/2024
УХВАЛА

6 травня 2024 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенюта О.Ю., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», про стягнення майнової шкоди,

встановив:

1. Суть процесуального питання, що розглядається суддею.

Представник позивача ОСОБА_1 звернулась з вказаною заявою та посилається на те, що її довіритель пред`явив до Бориспільського міськрайонного суду позов про стягнення з ОСОБА_2 на користь ДП «МА «Бориспіль» майнової шкоди в розмірі 721580 гривень 00 копійок. Такий великий розмір майнової шкоди свідчить про те, що після пред`явлення позову ОСОБА_2 може розпорядитись грошовими коштами, які зберігаються на його рахунках, а також відчужити його майно у власність інших осіб. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в п.31 постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №904/1934/23, зі змісту якої вбачається, що можливість вчинення відповідачем означених дій є беззаперечною, а вимагання від позивача надати докази щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитись своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування. Натомість, невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову. Тому представник позивача ОСОБА_1 просить накласти арешт на рахунки та майно ОСОБА_2 в межах суми стягнення в загальному розмірі 726080 гривень 00 копійок, що складається з майнової шкоди в розмірі 721580 гривень 00 копійок, витрат на складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі 4500 гривень 00 копійок та витрат на оплату судового збору в розмірі 8712 гривень 96 копійок.

Зі змісту протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 3 травня 2024 року (а.с.169) вбачається, що заява про забезпечення позову, подана ДП «МА «Бориспіль», була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Семенюті О.Ю.

На підставі ч.1 ст.153 ЦПК України процесуальне питання про забезпечення позову розглядається поза судовим засіданням та без виклику сторін.

2. Норми права, якими керується суддя при розгляді заяви.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

3. Мотиви, якими керується суддя при розгляді заяви.

В квітні 2024 року ДП «МА «Бориспіль» пред`явив до Бориспільського міськрайонного суду позов та просить стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 721580 гривень 00 копійок, витрати на складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі 4500 гривень 00 копійок та витрати на оплату судового збору в розмірі 8712 гривень 96 копійок.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі №904/1934/23, можливість відповідача в будь-який момент розпорядитись грошовими коштами, які знаходяться на його рахунках, та відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною. Вимагання від позивача надати докази щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитись своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування. У разі звернення з позовом про стягнення коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

В змісті цього рішення суду касаційної інстанції надано тлумачення розподілу тягаря доведення ризику відчуження відповідачем майна або розпорядження ним грошовими коштами, а також розподілу тягаря доказування неспівмірності заходу забезпечення позову. Однак роз`яснення щодо розподілу тягаря доведення саме наявності у відповідача майна або грошових коштів, на які може бути накладений арешт, в означеному рішенні суду касаційної інстанції відсутнє. Натомість, як вбачається з імперативного правила, передбаченого ч.1 ст.81 ЦПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, зокрема вимог про забезпечення позову. Тому саме ДП «МА «Бориспіль», а не відповідач, зобов`язаний доводити, що у ОСОБА_2 наявне майно або грошові кошти, на які може бути накладений арешт. Такий висновок судді узгоджується з усталеною правовою позицією, викладеною в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України представник позивача ОСОБА_1 не подала жодного доказу на підтвердження наявності у ОСОБА_2 майна (рухомого, нерухомого) або грошових коштів, на які може бути накладений арешт. Значний розмір заявлених позовних вимог та посилання на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 грудня 2023 року у справі №904/1934/23 не звільняють представника позивача ОСОБА_1 від виконання процесуального обов`язку довести вказані обставини.

З огляду на це суддя висновує про відсутність підстав для накладення арешту на неконкретизоване майно та грошові кошти відповідача. Тому у задоволенні заяви, поданої представником позивача ОСОБА_1 , належить відмовити.

Керуючись п.1 ч.1, ч.2 ст.258, ст.268 ЦПК України, суддя

ухвалив:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Роз`яснити, що представник позивача ОСОБА_1 має право повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення доказів та приєднати до неї докази на підтвердження належності ОСОБА_2 майна та грошових коштів, на які може бути накладений арешт.

Ухвала судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Ухвала судді набирає законної сили негайно після її складення.

Суддя О.Ю. Семенюта