Номер провадження: 22-ц/813/631/24
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Вуж Д.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Соловйова Дмитра Ігоровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

19 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 04.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., спільним сумісним майном ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та здійснити поділ вказаної квартири шляхом визнання права власності на 1/2 її частини за ОСОБА_2 та визнання права власності на 1/2 її частини за відповідачкою

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_2 вказав, що в період з 09 серпня 2003 року по 09 квітня 2014 року, він та відповідачка перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №104. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , 2010 року народження.

28 березня 2014 року шлюб було розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/729/14, вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя не було вирішено.

Під час перебування у шлюбі 04 серпня 2006 року, позивач та відповідачка на підставі договору купівлі-продажу, від 04.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстраційний №10993, придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , право власності на квартиру було зареєстроване на відповідачку. Придбання квартири сім`єю відбувалось за рахунок кредитних коштів, під поруку зі сторони позивача та спільних коштів, згоду на використання яких позивачем надавалась відповідачу на підставі нотаріально посвідченої заяви.

Під час розгляду справи №521/729/14 про розірвання шлюбу, позивачем було заявлено зустрічний позов про поділ майна подружжя, у прийнятті якого ухвалою суду, від 27 лютого 2014 року було відмовлено та направлено для автоматизованого розподілу, за результатами якого позов передано на розгляд судді Мазун І.А. (справа №521/3039/14). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року за його заявою було повернуто позов по справі №521/3039/14, про поділ майна подружжя. Подання вказаного позову про поділ майна подружжя, було пов`язано з його бажанням вирішити питання поділу спільного майна під час процесу розірвання шлюбу.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, наведену у постанові від 23 вересня 2015 року в справі №6-258цс15, згідно якої, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності, позивач вказував, що у поданому позові про поділ майна подружжя, він не вказував на порушення своїх прав або невизнанні їх з боку відповідача. Бажання поділу мотивувалось тим фактом, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачкою, у зв`язку з чим було зазначено, що «згідно правовстановлюючих документів можна припуститись хибного висновку, що єдиним власником цієї квартири є ОСОБА_1 ».

З огляду на вказане, позивач стверджує, що фактично його права відповідачкою не оспорювались, він проживав та мав вільний доступ до квартири, не мав намірів на розгляд справи про поділ майна поза межами справи про розлучення, у зв`язку з чим, у справі №721/3039/14 ним було відкликано позов до відкриття провадження у справі, що, на думку позивача, додатково свідчить про відсутність спору, або порушення та невизнання на той момент його прав ОСОБА_1 .. Після розірвання шлюбу та до 23 травня 2019 року, спору з приводу його права на квартиру, як об`єкта спільної сумісної власності з відповідачем не виникало, він мав вільний доступ до сумісного майна та фактично проживав там разом з відповідачкою та їх спільним сином, дбав про стан спільної квартири: в січні 2018 року замовив комплект меблів, у січні 2019 року за особисті кошти сплатив заборгованість з комунальних платежів. В лютому 2019 року, під час його перебування у РФ на відділення «Нової Пошти» №2 м. Лиман (вул. Свободи, 33) на ім`я батька позивача ОСОБА_4 , надійшла посилка з м. Одеси із особистими речами позивача. У травні 2019 року він прибув до м. Одеси маючи на меті побачення з сином та направився до спірної квартири, але потрапити всередину не зміг, після чого, телефоном, відповідачка повідомила його, що він більше не має прав на зазначене спільне майно, відмовила йому у наданні доступу до квартири, та викликала наряд патрульної поліції. Того ж дня 23 травня 2019 року, він звернувся до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про порушення прав у доступі до житла, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 03.06..2019. Після цих подій, того ж дня він, намагаючись врегулювати питання доступу до спільного з відповідачкою житлового приміщення (квартири), повернувся за вищенаведеною адресою, але відповідачка вдруге відмовила йому у доступі до помешкання та знову викликала наряд патрульної поліції.

Враховуючи викладене, позивач просив суд позов задовольнити.

02 грудня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 надала суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечувала та просила суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що дійсно шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 28 березня 2014 року. Підставами розірвання шлюбу були постійні сварки (у тому числі щодо спірної квартири), тривала відсутність роботи у позивача, а також його особисті погляди.

Твердження позивача ОСОБА_2 щодо того, що він періодично проживав, мав вільний доступ та дбав про спірну квартиру не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Згідно Акту про не проживання від 29.11.2019, та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, від 08.04.2019, за адресою АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_1 (власниця), та її син ОСОБА_3 , інформація щодо проживання, або реєстрації позивача у спірній квартирі відсутня. Ніякого комплекту меблів, вартістю 15 500 грн до спірної квартири позивачем не купувалося. Про існування вказаного позивачем договору №1201, від 12.01.2018 укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_5 їй невідомо, але, як зауважила ОСОБА_1 , вказаний договір не може використовуватися судом як допустимий доказ купівлі меблів у спірну квартиру, так як сам договір може підтвердити лише наміри сторін, до виконання зобов`язань, а факт виконання зобов`язань та оплати товарів/послуг підтверджується іншими документами, які не були надані позивачем. Рахунки по комунальним платежам за січень 2019 року сплачувалися нею, як власником та особою, на яку оформлений особовий рахунок, а позивач не є такою особою.

Твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності не відповідає дійсності, оскільки за час фактичних шлюбних відносин (з 09.08.2003 по 28.03.2014) основу сімейного бюджету формувала саме вона, на підтвердження чого надала копії сторінок трудової книжки, довідку про заробітну плату, довідку про доходи. В свою чергу, за твердженням відповідачки, за час шлюбу позивач працював на посадах коваля в ТОВ «Горн» та ТОВ «Горнавто», а весь інший час він був безробітний, ніяких доказів доходу чи відношення до наповнення сімейного бюджету, позивач не надав.

Копія заяви про надання їй згоди на купівлю квартири не є доказом того, що кошти на придбання квартири є спільними, оскільки, без заяви ОСОБА_2 нотаріус відмовлявся посвідчувати правочин. Квартира була придбана на кредитні кошти, погашення яких здійснювалося відповідачкою за особисті кошти, отримані до шлюбу, а також кошти, отримані з продажу нею частки її квартири АДРЕСА_4 , належної їй, згідно договору дарування, від 17.08.2005.

Позивач з моменту розірвання шлюбу ухилявся від утримання спільної дитини, що стало підставою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, який було видано судом 01 липня 2019 року та який позивачем також не виконується.

Посилаючись на норми статті 256 ЦК України, згідно до якої, позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу та, що у відповідності до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідачка вказала, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом до неї (т. 1, а.с. 103).

Також, ОСОБА_1 було надано до суду окрему заяву про застосування строку позовної давності, в якій було вказано, що 04 березня 2014 року позивач звертався до суду із позовною заявою до відповідачки про поділ спільного майна подружжя, яку згодом йому було повернуто (т. 1, а.с. 157). Тому про порушення його права власності на спірну квартиру позивачу було відомо ще у 2014 році, коли останній подав вказаний позов про поділ спільного майна подружжя, а саме з 04 березня 2014 року (т. 1, а.с. 157159).

Крім цього, ОСОБА_1 вказала, що оскільки, позивач був обізнаний про купівлю квартири у 2003 році, з подальшою реєстрацією права власності за нею, між нею та позивачем постійно виникали конфлікти з приводу спірної квартири під час розлучення, позивачем було подану позовну заяву про поділ майна подружжя у 2014 році, після розірвання шлюбу позивач не цікавився спірною квартирою протягом більше ніж 3 роки, а тому позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки такий початок перебігу строку позовної давності настав з моменту звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя 04 березня 2014 року, який відповідно сплинув 04 березня 2017 року ( т. 1, а.с. 158).

У відкритому судовому засіданні адвокат Соловйов Дмитро Ігоревича в інтересах позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Адвокат Шалько Олександра Андріївна в інтересах відповідачки ОСОБА_1 у відкритому судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 04.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., спільним сумісним майном ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та про здійснення поділу зазначеної квартири АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Соловйов Дмитро Ігорович в інтересах позивача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду ні ОСОБА_2 , ні його представник ОСОБА_6 не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Шалько Олександра Андріївни в інтересах відповідачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому представник відповідачки просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 267 ЦК України, передбачено наслідки спливу позовної давності.

За приписами частини третьої вказаної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем надано до суду таку заяву до винесення судом рішення у справі.

Частиною четвертою ст. 267 ЦК України, встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 (РОНКПП НОМЕР_2 ) укладено кредитний договір №ML-500/146/2006, згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 49 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна (т. 1, а.с. 119 128).

04 серпня 2006 року ОСОБА_7 (РОНКПП НОМЕР_3 ), яка діяла від імені громадянина ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_1 (РОНКПП НОМЕР_2 ) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №10993, згідно якого ОСОБА_1 купила квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 40,0 кв.м та підсобних приміщень (т. 1, а.с. 226227; т. 2, а.с. 44).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , від 04 серпня 2006 року, останній надав згоду своїй дружині, ОСОБА_1 на купівлю за ціну та на умовах за її розсудом квартири під АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21; т. 2, а.с. 45).

04 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 (РОНКПП НОМЕР_2 ) було укладено договір іпотеки №PML-500/146/2006, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №10999, на підставі якого належна ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №10993, квартира під АДРЕСА_1 , була передана в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» (т. 1, а.с. 134139).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира під АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 2223).

Згідно копій квитанцій, які долучені до матеріалів справи, ОСОБА_1 здійснювалося внесення готівки на поточний рахунок для подальшого погашення кредиту та відсотків (т. 2, а.с. 1430).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 28 березня 2014 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд не досліджує обставини, встановленні рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 28 березня 2014 року.

Крім того, 27 лютого 2014 року до канцелярії Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому було заявлено вимоги шляхом: визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат (т. 1, а.с. 2930).

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 27 лютого 2014 року, у прийнятті зустрічного позову про розподіл майна було відмовлено, заяву ОСОБА_2 про розподіл майна передано до розподілу за допомогою автоматизованої системи документообігу суду (т. 1, а.с. 31).

Малиновським районним судом м. Одеси, на запит адвоката Юрченко А.М., від 24.06.2019, повідомлено, що 04 березня 2014 року протоколом автоматичного розподілу справи між суддями було здійснено автоматизований розподіл справи та справу призначено судді Мазун І.А. (т. 1, а.с. 28).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 28 березня 2014 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя, було повернуто позивачу, оскільки до відкриття провадження у справі позивач надав до суду письмову заяву про повернення йому позовної заяви (т. 1, а.с. 32).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 , за період перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , позивач працював:

- з 22 січня 2004 року у ТОВ «Горн» на посаді «коваль на молотах та пресах та ручного кування» по 29 грудня 2006 року;

- з 01 лютого 2007 року у ТОВ «Горнавто» на посаді «коваль на молотах та пресах 4 розряду» по 19 серпня 2007 року (т. 1, а.с. 4041).

Отже, за час перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був офіційно працевлаштований з 22 січня 2004 року по 29 грудня 2006 року, тобто близько трьох років, та з 01 лютого 2007 року по 19 серпня 2007 року, тобто більш ніж шість з половиною місяців.

Доказів розміру доходів та отримання цих доходів в період шлюбних відносин, стороною відповідача до суду надано не було.

Разом із тим, як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_6 , за період перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , відповідачка працювала:

- з 01 квітня 2003 року (за чотири місяці до укладення шлюбу) у Корпорації «ЕЛОТ» на посаді «фахівця з підбору персоналу» по 30 вересня 2004 року;

- з 01 жовтня 2004 року у СПДФО ОСОБА_9 на посаді «менеджера з підбору персоналу» по 31 березня 2005 року;

- з 01 липня 2005 року у Концерні «Оверлайн» на посаді «менеджера по персоналу» по 20 квітня 2007 року;

- з 24 квітня 2007 року у ЗАТ «Молочний завод «РОДИЧ», яке було перейменовано в ТОВ «Данон Дніпро», на посаді «менеджера по роботі з персоналом» по 23 серпня 2010 року;

- з 25 серпня 2010 року у ТОВ «Кримська водочна компанія» на посаді «директора з персоналу (Україна)» по 11 квітня 2011 року;

- з 15 жовтня 2013 року у ТОВ «Сервіс-Ресурс» на посаді «директора» по 16 березня 2015 року (після розірвання шлюбу) (т. 1, а.с. 112116).

Отже, зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_6 , вбачається, що відповідач у період шлюбних відносин із ОСОБА_2 переважну частину часу була офіційно працевлаштована.

Згідно до довідки про заробітну плату, виданої ОСОБА_1 , від 24.03.2009, в період з вересня 2008 року по лютий 2009 року, останній було фактично виплачено заробітну плату у загальному розмірі 47 339,02 грн (т.1, а.с. 130).

Відповідно до довідки про доходи, виданої ОСОБА_1 , від 11.04.2011, в період з серпня 2010 року по квітень 2011 року, останній було фактично виплачено заробітну плату у загальному розмірі 378 122,86 грн (т.1, а.с. 129).

Отже, зі змісту зазначеного, суд приходить до висновку про переважну участь ОСОБА_1 у наповненні сімейного бюджету. На підтвердження протилежного матеріали справи жодних доказів не містять.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначив наступне.

Як вже було встановлено судом, під час розгляду Малиновським районним судом м. Одеси справи №521/729/14 про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 27 лютого 2014 року було заявлено зустрічний позов про поділ майна подружжя, який в подальшому перебував на розгляді судді Малиновського районного суду м. Одеси Мазун І.А. (справа №521/3039/14).

28 березня 2014 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси за заявою ОСОБА_2 позов про поділ майна подружжя по справі №521/3039/14 було повернуто.

Згідно позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Проте, ОСОБА_2 27 лютого 2014 року до Малиновського районного суду м. Одеси подавав зустрічний позов про поділ майна подружжя.

Позиція позивача стосовно того, що у поданому позові про поділ майна подружжя, він не вказував на порушення своїх прав або невизнанні їх з боку відповідача, а бажання поділу мотивувалось тим фактом, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем, судом не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне.

Статтею 70 Закону України «Про нотаріат», врегульовано питання видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви.

Згідно до ч. 1, 2 зазначеної статті, нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним за час шлюбу. Таке свідоцтво може бути видано кожному з подружжя під час перебування у шлюбі або після розірвання шлюбу.

Тобто, законодавством передбачено право на позасудове вирішення питання про поділ майна подружжя, у разі відсутності спору та наявності згоди між ними, а тому звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ майна, розцінюється судом як бажання захистити своє право на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку з чим, саме 27 лютого 2014 року є початком перебігу позовної давності.

Стосовно тверджень позивача, що у січні 2018 року він замовив комплект меблів, то суд погоджується з позицією відповідача, що договір, який було укладено між ОСОБА_2 та ФОП- ОСОБА_5 , може підтверджувати лише наміри сторін до виконання зобов`язань, та не свідчить про факт їх виконання.

Крім того, твердження позивача, що ним у січні 2019 року за особисті кошти було сплачено заборгованість з комунальних платежів, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами такої сплати.

Окрім того, позиція позивача, що після розірвання шлюбу та до 23 травня 2019 року, спору з приводу його права на квартиру, як об`єкта спільної сумісної власності з відповідачем не виникало, він мав вільний доступ до сумісного майна та фактично проживав там разом з відповідачем і їх спільним сином, дбав про стан спільної квартири, то наведене спростовується наданими позивачем до суду наступними документами.

Так, згідно до ксерокопії закордонного паспорту РФ № НОМЕР_7 , виданого ОСОБА_2 , він 06 червня 2013 року отримав вказаний паспорт та є громадянином РФ, в період років після розірвання шлюбу 2014 року по 2019 рік ОСОБА_2 перетинав кордон України у 2015 році, в 2016 році, в 2017 році, в 2018 році та в 2019 році (т. 2, а.с. 9499).

30 березня 2015 року ОСОБА_2 отримав посвідку на постійне проживання в Україні та зареєстровано його місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 (т. 2, а.с. 92-93).

Зазначене, також узгоджується із показами свідка ОСОБА_10 , яка була допитана у судовому засіданні 21 жовтня 2021 року, яка засвідчила, що вона є сусідкою відповідачки. Місце роботи позивача їй не відоме, але проживав він в РФ, громадянином якої він є. Позивач є агресивною людиною. У 2010 році позивач ОСОБА_2 , взявши до рук зброю, здійснював постріли в голубів, внаслідок чого сусіди викликали поліцію і його тоді забирали до відділення поліції для з`ясування даних обставин. Також, він жорстоко поводив себе з котами у дворі та цієї жорстокості навчав і дитину. У 2015 році він приїздив до сусідки, відповідачки у справі, після того як він зайшов в квартиру, з квартири чулись крики, тоді приїхали співробітники поліції, які виявили у ОСОБА_2 зброю і вивели його з квартири сусідки ОСОБА_11 . Він їй тоді кричав, що він залишить без квартири її з її дитиною.

Крім того, при зверненні 19 липня 2019 року до суду з позовом, позивач вказує, що порушення його прав з боку відповідачки мало місце лише 23 травня 2019 року, коли відповідачка не впустила його до квартири, внаслідок чого він звернувся до поліції (т.1, а.с. 24).

Проте, з наведеним суд не може погодитись у зв`язку із викладеними вище обставинами.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, оскільки позивачу було відомо про реєстрацію за відповідачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з огляду на факт звернення позивачем 27 лютого 2014 року з позовом до суду про поділ майна подружжя, наслідком чого став початок перебігу позовної давності, який, відповідно, сплинув 27 лютого 2017 року. Проте, протягом трьох років (загального строку позовної давності), правом на звернення до суду позивач не скористався, а звернувся з позовом до суду лише 19 липня 2019 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що при зверненні з позовом до суду позивачем пропущений 3-річний строк позовної давності. Підстави для поновлення строку позовної давності, відсутні.

Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач про порушення своїх прав фактично дізнався 27 лютого 2014 року, до суду з позовом звернувся 19 липня 2019 року, тобто, поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, дослідивши матеріали цивільної справи та докази надані сторонами, суд першої інстанції вважав необхідним відмовити в задоволенні позову за пропуском строків позовної давності, так як, у відповідності до ст. 257 ЦК України, строк позовної давності у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права, становить три роки. Враховуючи те, що відповідач просить застосувати позовну давність, суд, з урахуванням того, що строк позовної давності за даним позов сплинув, вважав необхідним відмовити позивачу в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Посилання адвоката Соловйова Дмитра Ігоревича в інтересах позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна з пропуском строку позовної давності, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином те, що він дізнався про порушення свого права на спільне майно лише 23 травня 2019 року, коли відповідачка не впустила його до квартири, внаслідок чого він звернувся до поліції, а не 27 лютого 2014 року, коли він звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, а в подальшому за його заявою зустрічний позов було йому повернуто 28 березня 2014 року. Й, навпаки, відповідачкою ОСОБА_1 доведено належним чином, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності без поважних причин, про застосування якого вона просила суд першої інстанції.

Так, «За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».

Судом першої інстанції встановлено, що під час шлюбу сторін у справі, 04.08.2006, була придбана квартира під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 40,0 кв.м та підсобних приміщень (т.1, а.с. 226227; т. 2, а.с. 44), тому реєстрація прав на цю квартиру на відповідачку ОСОБА_1 не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , від 04.08.2006, останній надав згоду своїй дружині, ОСОБА_1 на купівлю за ціну та на умовах за її розсудом квартири під АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21; т. 2, а.с. 45).

Відповідачкою не була спростована презумпція права спільної сумісної власності на спірне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна є обґрунтованими.

Разом із тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.

« Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин» (постанова Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі №501/1437/16 (провадження №61-45332св18).

У постанові від 10 жовтня 2019 року у справі 357/9126/17 (провадження №61-36495св18) Верховний суд зробив наступний правовий висновок: «Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою».

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що про порушення свого права на спільне майно позивач об`єктивно дізнався у 2014 році та 27 лютого 2014 року звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, але в подальшому ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року вказана позовна заява була позивачу повернута за йому заявою, тому 19 липня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом суду поза межами встановленого законом строку позовної давності.

Отже, в судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_1 повністю спростовані доводи позивача, що після розірвання шлюбу та до 23 травня 2019 року, спору з приводу права позивача на квартиру, як об`єкта спільної сумісної власності з відповідачем не виникало.

Крім того, позивач ОСОБА_2 є громадянином РФ, паспорт громадянина РФ отримав 06 червня 2013 року та в період років після розірвання шлюбу з 2014 року по 2019 рік ОСОБА_2 перетинав кордон України у 2015 році, в 2016 році, в 2017 році, в 2018 році та в 2019 році (т. 2, а.с. 9499).

Таким чином, позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином наявність об`єктивних перешкод для звернення до суду із позовом про поділ спільного майна повторно в межах строку позовної давності.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції у даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме право на позов об`єктивно виникло у позивача 27 лютого 2014 року, але повторно з позовом про поділ спільного майна подружжя позивач звернувся до суду поза межами встановленого законом строку позовної давності лише 19 липня 2019 року. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду позивач не надав, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на поділ спірної квартири та правом відповідача володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів вважає, що у даному випадку відмова у задоволенні позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо позивача.

Позивач ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні не встановлено, що відповідач порушив його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Соловйова Дмитра Ігоровича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 жовтня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк