ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/183/24 Номер провадження 22-ц/814/3147/24Головуючий у 1-й інстанції Романенко О.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал банк» на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 18 червня 2024 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту судового рішення - 18 червня 2024 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 05.01.2020 у розмірі 71 686,77 грн, яка складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом. Вирішити питання судових витрат.

Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 18 червня 2024 року в задоволенні позову АТ «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі АТ «Універсал банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що невиконання боржником умов договору, на які він погодився та ознайомився в Анкеті-заяві (стосовно того, що договір про надання банківських послуг складається не лише з Анкети- заяви, а також з Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту) та непогашення у повному обсязі заборгованості перед банком матиме наслідком порушення фундаментального положення про обов`язковість договору.

Наявні усі підстави стверджувати, що Умови та правила, які знаходяться у публічному доступі, та посилання (https://www.monobank.ua/terms) на які містяться у кожній Анкеті-заяві, підписаній Клієнтами (а це понад 8 млн.), є загальновідомим фактом. А те, що така інформація може бути невідомою суду, не є підставою для визнання її як загальновідомою.

Посилання суду першої інстанції на недоведеність з боку Банку, що саме ці Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах Закону України Про електронну комерцію, що узгоджується з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Визнаючи недоведеним розмір кредитної заборгованості, суд не послався на докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу.

Звертається увага, що на вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі, реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 05.01.2020 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг у АТ «Універсал Банк» (а.с.14).

Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вказаних документів, що складають Договір та зобов`язується виконувати його умови.

Крім того, відповідач в анкеті-заяві зазначив, що просить вважати: наведений зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, як відкриті або будуть відкриті йому в банку; засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення даних згідно з договором. Також визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях; підтверджує, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися ним та/або банком з використанням електронного цифрового підпису (п.6). Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору.

На підставі укладеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 26 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку НОМЕР_1 (а.с.116).

Згідно наданого Банком розрахунку за станом на 07.01.2024 заборгованість за договором №б/н від 26.09.2018 05.01.2020 становить 71 686,77 грн (а.с.12).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач періодично погашав заборгованість різними сумами, проте ці кошти зараховувалися банком не тільки на погашення тіла кредиту, а й відсотків за користування кредитом, комісії та пені.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк», які викладені на банківському сайті https://www.Monobank.ua/terms, що надані Банком на підтвердження позовних вимог, визначені тарифи користування кредитною карткою «Monobank», в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків, порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, та інші умови.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Універсал Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування..

Суд вважав, що з наданих позивачем доказів тільки анкета-заява містить підпис відповідача. Водночас, анкета-заява не містить відповідних істотних умов кредитного договору, в заяві відсутні будь-які дані стосовно оформлення кредиту, зазначення суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру процентів за користування кредитом та інших істотних умов. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору на заявлених позивачем умовах.

Довідка про наявність у ОСОБА_1 рахунку не містить інформації про дату відкриття рахунку та строк дії вказаної картки, а також про наявність інших карток АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», відкритих на ім`я відповідача, а тому суд позбавлений можливості встановити кінцевий строк дії договору та правильність нарахування розміру відсотків за користування кредитом.

Надані суду докази мають розбіжності, а саме з довідки про розмір встановленого кредитного ліміту від 12.02.2024, вбачається, що 05.01.2020 розмір встановленого ліміту 90 000,00 грн (а.с.13), тоді як з виписки про рух коштів вбачається, що кредитний ліміт відповідачу 05.01.2020 встановлено у розмірі 26 000,00 грн.

Оскільки виписка про рух коштів не містить окремих рядків «процентна ставка», «нарахування відсотків на залишок заборгованості», «сума погашення», то суд позбавлений можливості встановити коли саме, ким саме та в якому розмірі вносились грошові кошти на погашення заборгованості та за якою процентною ставкою кожного місяця з відповідача відбулась списання відсотків. Окрім того, з даної виписки неможливо встановити, яка частина вказаних коштів зараховувалась на погашення тіла кредиту, а яка на погашення відсотків, як і не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування відсотків позивачем, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору від 05.01.2020, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Звернута увага, що з виписки по картці вбачається, що 21.02.2024 позивач здійснив нарахування відповідачу «судових витрат» у сумі 3 028,00 грн та за рахунок таких нарахувань також збільшив від`ємний залишок після операції. Розмір фактично списаних позивачем з рахунку відповідача судових витрат дорівнює розміру судового збору, сплаченого 12.02.2024 позивачем за подання до суду позовної заяви, про що свідчить надана позивачем платіжна інструкція № CF_67984 від 12.02.2024 на суму 3 028,00 грн (а.с.1). Отже, позивач судовий збір (який у відповідності до вимог ч.4 ст.177 ЦПК України та положень Закону України «Про судовий збір» мав би сплачувати за власний рахунок) сплатив за рахунок кредитного ліміту відповідача. При цьому у позовній заяві просив суд фактично повторно стягнути з відповідача суму судового збору у сумі 3028,00 грн.

Такі дії позивача, на думку місцевого суду, свідчать про зловживання позивачем як банківською установою своїми правами, та намаганням двічі стягнути з відповідача одну й ту ж суму судових витрат, приховавши суму таких витрат від суду та від відповідача у так зване «тіло кредиту». Фактично, у разі задоволення судом позовних вимог у повному обсязі, це призвело б до подвійного стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору шляхом його стягнення як складову загальної заборгованості за кредитом та у порядку п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК у порядку розподілу судових витрат.

Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 05.01.2020 охоплює лише період з 04.01.2023 по 07.01.2024 (а.с.12). Даним розрахунком взагалі не охоплений період з 05.01.2020 по 04.01.2023.

Окрім того, із виписки по рахунку вбачається, що у тіло кредиту зараховано відсотки за користування кредитом, однак у якому розмірі здійснювалось нарахування відсотків не зазначено. Також, здійснено зарахування із інших карток, тобто із інших відкритих рахунків, вид яких неможливо встановити.

Зауважив, що причини неможливості надати повний розрахунок позивач суду не повідомив, а зазначив лише про те, що нажаль, не може надати інший розрахунок заборгованості, аніж той, що вже було подано разом з позовною заявою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.5 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону у повній мірі не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним. Якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, при вирішенні цього спору необхідно виходити з того, що Банком суду не надано належних і допустимих доказів про те, що відповідач (позичальник) на час укладення кредитного договору був ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, на які зроблене посилання у позові. Тобто відсутні докази про те, що сторони у належний спосіб визначили умови нарахування і сплати, зокрема процентів за користування кредитними коштами.

У постанові ВС від 18 травня 2022 року (справа №697/302/20) підтверджено, що саме наведений вище підхід до оцінки факта узгодження між сторонами істотних умов договору застосовується також і у межах правовідносин, що виникають у зв`язку із укладенням кредитного договору у системі Monobank, що запроваджена (практикується) АТ «Універсал Банк».

Перевіряючи обґрунтованість вимог Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредита, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року.

Дослідивши дані, що містяться у виписці по рахунку (а.с.97 115), апеляційний суд встановив, що за період з 05.01.2020 по 12.02.2024 ОСОБА_1 використано 296 591,11 грн кредитних коштів і повернуто на картковий рахунок 283 809,78 грн.

Отже, враховуючи сукупний розмір витрачених відповідачем коштів 296 591,11 грн, і сплачені відповідачем кошти у розмірі 283 809,78 грн, слід визначити заборгованість за тілом кредита у сумі 12 781,33 грн.

Такий порядок обрахунку заборгованості різниця між фактично витраченими і повернутими коштами, узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 545/2248/17.

Зважаючи на встановлене, позовні вимоги банку слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь банка 12 781,33 грн заборгованості за тілом кредита.

Висновки суду першої інстанції про наявність розбіжностей щодо кредитного ліміту у довідці про розмір встановленого кредитного ліміту від 12.02.2024 та виписці про рух коштів не мають істотного значення, так як вирішальним у межах цих правовідносин є те, скільки фактично коштів отримав відповідач і скільки він повернув на рахунок.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірне збільшення банком від?ємного залишку на рахунку внаслідок нарахування відповідачу «судових витрат» у сумі 3 028,00 грн (21.02.2024 року).

Розмір фактично списаних банком з рахунку відповідача судових витрат дорівнює розміру судового збору, сплаченого 12.02.2024 банком за подання до суду позовної заяви, про що свідчить надана позивачем платіжна інструкція № CF_67984 від 12.02.2024 на суму 3 028,00 грн (а.с.1). Отже, банк судовий збір (який у відповідності до вимог ч.4 ст.177 ЦПК України та положень Закону України «Про судовий збір» мав би сплачувати за власний рахунок) сплатив за рахунок кредитного ліміту відповідача. При цьому у позовній заяві просив суд фактично повторно стягнути з відповідача суму судового збору у сумі 3 028,00 грн.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Універсал Банк», подаючи позовну заяву до суду, сплатив 3 028 грн судового збору (а.с.1), подаючи апеляційну скаргу, сплачено 4 542 грн судового збору (а.с.169)

Позовні вимоги АТ «Універсал Банк» задоволено на 17,83%.

Таким чином, АТ «Універсал Банк» має право на стягнення з відповідача (3 028 + 4 542) : 100 х 17,83 % = 1 349,73 грн судових витрат, тобто з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь АТ «Універсал Банк» 1 349,73 грн судового збору.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ця цивільна справа згідно п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 18 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого, АДРЕСА_1 , РНЩКПП: НОМЕР_2 ), на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (, 04114, м.Київ, вул. Автозаводська, 54/19)

12 781 гривень 33 копійки заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого, АДРЕСА_1 , РНЩКПП: НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (, 04114, м.Київ, вул. Автозаводська. 54/19)

1 349,73 гривень судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов