Номер провадження: 22-ц/813/5125/24
Справа № 496/1561/16-ц
Головуючий у першій інстанції Портна О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним свої зобов`язань по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним свої зобов`язань.

В обґрунтування подання зазначив, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі № 496/1561/16-ц, провадження № 2/496/122/18, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 07.08.2019 року по справі № 496/1561/16-ц, провадження № 61-10850св19, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 1 520 400,00 гривень, що еквівалентно сумі грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, за офіційним курсом НБУ на момент подачі позовної заяви. В зв`язку з чим 23.10.2019 року був виданий виконавчий лист на підставі якого 24.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. було постановлено постанову про відкриття ВП № 67657740, якою зобов`язано боржника подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника. Зазначена постанова боржником виконана не була. Приватним виконавцем здійснено повну перевірку майнового стану боржника та за її результатами вдалося виявити та списати лише частину коштів, виявлених в банківських установах. Окрім цього не виявлено майна та коштів за рахунок яких можливо виконати рішення суду, ненадання боржником декларації, у якій, зокрема, вказуються готівкові кошти та майно, що перебуває у інших осіб, але належить боржнику, подальше виконання рішення суду неможливо саме через перешкоджання боржником у його виконанні. Все вищевикладене свідчить про ухилення боржника від виконання зобов`язань, встановлених судовим рішенням, у зв`язку з чим приватний виконавець виконавчого округу Одеської області звернувся до суду з вказаним поданням.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним свої зобов`язань відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. задовольнити, тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі № 496/1561/16-ц, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні подання суд першої інстанції вважав, що боржник не обізнаний про розпочате відносно нього примусове виконання, а тому не може свідомо ухилятись від виконання рішення суду. Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки 24.11.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. було відкрито виконавче провадження №67657740 із виконання виконавчого листа по справі №496/1561/16-ц, виданого Біляївським районним судом Одеської області 23.10.2019. Згідно із вказаною постановою боржника було зобов`язано подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника.

Вказана постанова була надіслана на адресу сторін виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 24.11.2021 У відповідності із поштовим відправленням 681 конверт із вказаними постановами повернувся із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», хоча, як стало відомо пізніше із Довідки №П5-332005-ю/л від 09.12.2021, боржник із 26.11.1982 по сьогоднішній день зареєстрований за адресою, вказаною у виконавчому документі. Представник приватного виконавця з цього приводу посилається положення ст. ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» та постанову Верховного суду у справі №456/2327/15 від 16.09.2020 року. Крім цього, приходячи до висновків про необізнаність боржника про розпочате відносно нього примусове виконання, судом не було враховано те що: 1. Боржником у 2020 році оскаржувались у порядку судового контроля дії виконавця, за наслідком чого була постановлена відповідна ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2020 по справі №496/1561/16-ц, провадження №4-с/496/10/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92048906); 2. Донька боржника, ОСОБА_3 , на ім`я якої боржник переоформив все своє нерухоме майно, не обтяжене кримінальним арештом, під час перегляду справи про стягнення боргу касаційним судом, зверталась до приватного виконавця із заявою про скасування арештів (заява від 20.12.2021) 3. Протягом 2021-2023 року із рахунків боржника були списані кошти в сумі 2 675,00 грн. та 795,08 грн. (рахунки у АТ КБ «Приват Банк») та 3 280,46 грн. та 7 859,56 грн. (рахунки у ПАТ «Банк Восток»). Враховуючи наведене, боржник не міг не знати про відкрите виконавче провадження, фактично був обізнаний про постановлене відносно нього рішення суду та свідомо його не виконує.

Отже, висновки суду про необізнаність боржника про розпочате відносно нього примусове виконання ґрунтуються на неправильному застосуванні ст. 1, ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», поверхневому дослідженні доказів, наявних у матеріалах справи, що суперечить вимогам ст. 89 ЦПК України та є підставою для скасування ухвали у апеляційному порядку.

Також висновок щодо працевлаштування боржника за кордоном не ґрунтується на чинних вимогах процесуального закону, який навіть із огляду на свою конструкцію («ймовірність працевлаштування боржника за кордоном») є припущенням, оскільки не підтверджений жодними доказами. Крім цього, оскільки суд вважав, що боржник працевлаштований за кордоном, апелянту незрозуміло, чому суд обмежився тільки цим висновком та не надав оцінки діям боржника із не декларування відповідних доходів, як то передбачено п. 3 ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» та нездійсненню ним відповідних щомісячних платежів на погашення боргу у розмірі, передбаченому ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином, висновки суду про ймовірність працевлаштування боржника за кордоном не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, за своєю суттю є припущеннями, що не мають послідовної, логічної структури, отже ухвала суду першої інстанції не відповідає критеріям, встановленим ч. 5 ст. 263 ЦПК України та підлягає скасуванню у апеляційному порядку.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 12.11.2024 року на 15:00 год. в судове засідання повторно не з`явились.

Присутня у судовому засіданні представник приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_4 адвокат Зауліна О.Г. не заперечувала проти розгляду справи за фактичною явкою.

12.11.2024 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 адвоката Паука А.І. про відкладення розгляду справи. Дане клопотання обґрунтовано тим, що 23.08.2024 року суддею Овідіопольського районного суду Одеської області на 12.11.2024 о 13:30 год. призначене судове засідання у справі №509/4392/13-к, в якій ОСОБА_5 є представником потерпілого, а суддею того же суду, ще 01.10.2024 року також на 12.11.2024 року о 15:00 призначене судове засідання у справі №509/6044/23, в якій ОСОБА_5 є захисником одного з обвинувачених. Крім того, ОСОБА_2 також не зможе прийняти участь у судовому засіданні, тому що з 07.11.2024 року і по теперішній час знаходиться на стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ №11» ОМР. На підтвердження зазначеним обставинам, до заяви додано скріншот з веб-порталу «Судова Влада України» стан розгляду справи та довідку видану КНП «МКЛ №11» ОМР від 11.11.2024 року відносно ОСОБА_2 , про те, що він знаходитися на стаціонарному лікуванні з 07.11.2024 року по теперішній час.

Аналогічне по суті клопотання про відкладення судового засідання, яке призначалось на 15:30 год. 22.10.2024 року надавалось адвокатом Пауком А.І. 22.10.2024 року, в якому адвокат просив врахувати, що він не ознайомлений з матеріалами справи, що перешкоджає йому висловити в суді апеляційної інстанції свою позицію, як представника інтересів ОСОБА_2 , а також звертав увагу на те, що хворіє, додавши довідку про непрацездатність від 15.10.2024 року з її продовженням 18.10.2024 року до 23.10.2024 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Проаналізувавши подане клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення даного клопотання, оскільки розгляд даної справи, призначеної ще з 12.06.2024 року, на судове засідання 22.10.2024 року вже було відкладено за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Паука А.І. від 22.10.2024 року, а предметом оскарження є ухвала суду першої інстанції та зважаючи на розумність строків розгляду справи передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України, та спеціальних строків, які слід враховувати при розгляді даної категорії справ про тимчасове обмеження у праві виїзду передбачених ст. 441 ЦПК, явка сторін, забезпечених повторною можливістю, прибути до судового засідання, до суду апеляційної інстанції за таких обставин не є обов`язковою.

Крім того, приймаючи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним свої зобов`язань ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що в поданні приватного виконавця йдеться лише про наявність боргових зобов`язань та що вони не погашені, а ні доводів, ні доказів, які саме дії свідчать про ухилення боржника від виконання цих зобов`язань та його намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, доведення яких є обов`язковою умовою для встановлення для боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, як в поданні так і в матеріалах справи немає.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича перебуває відкрите виконавче провадження № 67657740 з виконання виконавчого листа по справі № 496/1561/16-ц, виданого 23.10.2019 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 1520400,00 гривень та судового збору у розмірі 13780,00 гривень. Так, 24.11.2021 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття ВП № 67657740 та 24.11.2021 року надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження сторонам виконавчого провадження. Відомості про отримання вказаної постанови боржником ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

В рамках ВП № 67657740 приватним виконавцем були винесені постанови про: відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди, арешт коштів боржника, арешт майна боржника.

З матеріалів справи також вбачається, що в ході примусового виконання рішення суду, приватний виконавець для встановлення джерел доходів та майна боржника витребував інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та щодо об`єкта нерухомого майна, направляв запити до Міністерства внутрішніх справ України, Державної фіскальної служби України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України.

Згідно отриманої інформації, майна та джерел доходів у ОСОБА_2 на території України було виявлено грошові кошти у сумі 2675,00 гривень та 795,08 гривень на рахунку відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» та грошові кошти у сумі 3280,46 гривень та 7859,56 гривень на рахунку відкритому у ПАТ «Банк Восток», які були списані із рахунків боржника.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.09.2023 року, боржник є власником земельної ділянки площею 0,006 гектарів, кадастровий номер :02:002:1769, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва в частині 1/6, на яку накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 67657740 від 24.11.2021 року; житлового будинку під АДРЕСА_1 , на який накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 67657740 від 24.11.2021 року; садовий будинок АДРЕСА_2 , на який накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 68629759 від 11.02.2022 року.

Як вбачається з відповіді на запит № 172833858 від 29.08.2023 року Державної прикордонної служби України, боржник шість разів виїжджав за межі України: 20.01.2022 року, 25.02.2022 року, 27.06.2022 року, 28.12.2022 року, 03.06.2023 року, 03.07.2023 року.

Колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 1291 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення закріплене у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Виконання судового рішення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «HORNSBY v. GREECE»).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Статтею 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у вказаному вище випадку запроваджується у порядку, передбаченому законодавством.

У відповідності до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною п`ятою статті 19 цього Закону визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватись від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати у встановленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідних обставин; своєчасно з`являтись на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Отже, за змістом вказаної вище норми процесуального закону суд, який вирішує подання, повинен перевірити наявність обставин, які підтверджують факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), на момент звернення державного або приватного виконавця з таким поданням.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Проте, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції не обґрунтованим з огляду на такі фактичні дані.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі № 496/1561/16-ц, провадження № 2/496/122/18, яке залишено в силі Постановою Верховного суду по справі № 496/1561/16-ц, провадження № 61-10850св19 від 07.08.2019 року, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 1520400,00 гривень, що еквівалентно сумі грошових коштів у розмірі 60000,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ на момент подачі позовної заяви.

В зв`язку з чим 23.10.2019 року був виданий виконавчий лист.

Вказаний виконавчий лист, був на неодноразовому примусовому виконанні, в тому числі в Біляївському МВ ДВС Південного МУ МЮ (м. Одеса) за № ВП 60403487, постановою начальника відділу Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 23.10.2019 року відкрито виконавче провадження.

В рамках вищевказаного провадження, боржнику ОСОБА_2 направлялась копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке міститься в наданих до суду копіях виконавчого провадження ВП 60403487, 25.10.2019 року (т. 3 а. с. 108-111).

Вказане виконавче провадження, як і інші виконавчі провадження (63811425, 52963938) було завершено.

У 2020 році, боржником оскаржувались у порядку судового контролю дії виконавця, за наслідком чого була постановлена відповідна ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2020 року у даній справі, які містяться в матеріалах справи.

24.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. було відкрито виконавче провадження ВП № 67657740, якою зобов`язано боржника подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника.

Вказана постанова була надіслана на зареєстровану адресу боржника рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 24.11.2021 року, поштовим відправлення 681. Конверт із вказаними постановами повернувся із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в розумінні ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» є належним повідомленням.

В ході вказаного виконавчого провадження, приватний виконавець для встановлення джерел доходів та майна боржника витребував інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та щодо об`єкта нерухомого майна, направляв запити до Міністерства внутрішніх справ України, Державної фіскальної служби України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України.

Транспортні засоби за боржником не зареєстровані, джерел доходів, на які можливо звернути стягнення не виявлено.

Згідно отриманої інформації, майна та джерел доходів у ОСОБА_2 на території України було виявлено грошові кошти у сумі 2675,00 гривень та 795,08 гривень на рахунку відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» та грошові кошти у сумі 3280,46 гривень та 7859,56 гривень на рахунку відкритому у ПАТ «Банк Восток», які були протягом 2021 2023 роки списані із рахунків боржника, але враховуючи суму боргу повного відшкодування з зазначених сум не є можливим.

Боржник є власником земельної ділянки площею 0,006 гектарів, кадастровий номер :02:002:1769, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва в частині 1/6, на яку накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 67657740 від 24.11.2021 року; житлового будинку під АДРЕСА_1 , на який накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 67657740 від 24.11.2021 року; садовий будинок АДРЕСА_2 , на який накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника № 68629759 від 11.02.2022 року.

Тобто, майно на яке можливо здійснити стягнення у боржника відсутнє.

Як вбачається з відповіді на запит № 172833858 від 29.08.2023 року Державної прикордонної служби України, боржник шість разів виїжджав за межі України: 20.01.2022 року, 25.02.2022 року, 27.06.2022 року, 28.12.2022 року, 03.06.2023 року, 03.07.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, наданими приватним виконавцем доказами підтверджено про обізнаність боржника щодо існування боргу по виконавчому документу у названому вище виконавчому провадженні, про що свідчить: відмова від отримання постанови про відкриття від 23.10.2019 року (ВП 60403487), оскарження дій виконавця у 2020 році, стягнення коштів з банківських рахунках боржника впродовж 2021-2023 роки; та вчинення приватним виконавцем усіх необхідних виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу у цьому виконавчому провадженні, проте встановлено, що грошові кошти на банківських рахунках незначної кількості, для погашення боргу, а на належне боржнику нерухоме майно, накладено арешт, транспортні засоби відсутні, боржник на вимогу приватного виконавця, не надає відомостей про наявність іншого майна та/або грошових коштів, за рахунок яких можна було б погасити існуючу заборгованість, тому апеляційний суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань за виконавчим документом, у зв`язку з чим, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до повного виконання боржником зобов`язань за виконавчим документом буде мати легітимну мету та переслідувати законні інтереси.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що боржник вчиняє реальні та фактичні дії на погашення боргу та не ухиляється від виконання рішення, про наявність якого був обізнаний з 2019 року, зокрема, відмовляючись від отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2019 року, оскаржуючи дії виконавця у порядку судового контролю у даній справі, за наслідком чого була постановлена ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2020 року.

Встановивши бездіяльність боржника, що свідчить про ухилення від виконання судового рішення, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боржником своїх зобов`язань.

Таке обмеження не є порушенням права на свободу пересування, гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки є тимчасовим заходом, передбаченим законом (тобто легітимним обмеженням), переслідує легітимну мету гарантування повернення боржником боргу на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що добровільно ним не виконується, та з примусового виконання якого існує відкрите виконавче провадження.

Крім того, мотивуючи відмову у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним свої зобов`язань, суд першої інстанції дійшов серед іншого, такого висновку: «інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі податкової служби України відсутня, виходячи з чого можливо дійти висновку про ймовірність працевлаштування боржника за кордоном, у зв`язку з чим, останній перетинає на тривалий час кордон України, а тимчасове обмеження його у праві виїзду, на думку суду призведе до неможливості отримання доходу, що в свою чергу потягне наслідки невиконання рішення суду», апеляційний суд з цього приводу звертає увагу.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Передбачене ст.ст.12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В силу ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Вищенаведені вимоги закону, при постановлені оскаржуваної ували, суд першої інстанції не дотримався, оскільки порушуючи принцип змагальності, вдався до припущень, без належних та достовірних на те доказів, про «ймовірність працевлаштування боржника за кордоном».

Крім того, набувши не підтвердженого належними доказами висновку про «ймовірне працевлаштування боржника за кордоном куди він неодноразово виїжджав», суд першої інстанції разом з тим не встановив наявність в такому випадку перешкод для здійснення реального погашення боржником існуючої багато років заборгованості перед кредитором і не виконання ним судового рішення, яке набуло чинності.

Судом першої інстанції наведених обставин не враховано, за наявність доказів обізнаності та ухилення від виконання зобов`язання зроблено хибний висновок про відсутність правових підстав для встановлення ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ураховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на підставі статті 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування суду першої інстанції, задоволенню подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам, а отже з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 484,48 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задовольнити частково.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2024 року скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі № 496/1561/16-ц., що набрало законної сили 07 серпня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 484,48 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений: 27.11.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова