Провадження № 22-ц/812/1155/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/2915/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання недійсним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем, на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області, постановлену 27 травня 2024 року під головуванням судді Саукової А.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - АТ «Миколаївобленерго») про визнання недійсним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 27 лютого 2024 року представниками АТ «Миколаївобленерго» при проведенні перевірки в його будинку було виявлено порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, а саме: самовільне підключення електропроводки до мереж оператора системи розподілу з порушенням схеми обліку, що неможливо виявити під час контрольного огляду приладу обліку, у зв`язку з чим було складено акт про порушення № К9404. 13 березня 2024 року року на засіданні комісії у складі представників АТ «Миколаївобленерго» було оформлено протокол щодо розгляду акту та нараховано обсяг та вартість необлікованої електроенергії (збитки) у сумі 136 967 грн 43 коп.

Вказане рішення позивач вважає незаконним із тих підстав, що ним не порушено жоден з пунктів Правил роздрібного ринку електричної енергії, а виявлене порушення не має ніякого відношення до нього. Так, зі схеми про порушення, що зазначена в акті, вбачається що самовільне підключення було вчинено на опорі № 47 навпроти будинку АДРЕСА_2 , в той час як його будинок АДРЕСА_1 розташований поряд; прихована електропроводка була прокладена, як зазначено в акті про порушення, під землею у сусідньому будинку АДРЕСА_2 , жоден струмоприймач позивача не був підключений до вказаної електропроводки і про її існування йому не було взагалі відомо.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним рішення АТ "Миколаївобленерго", оформлене протоколом № 3247 від 13 березня 2013 року про проведення розрахунку обсягу та вартості необлікованої електричної енергії у сумі 136 967 грн 43 коп, прийняте за результатами розгляду акту про порушення № К9404 від 27 лютого 2024 року та зобов`язати відповідача скасувати цей акт про порушення.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдаржий А.В., посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі, пославшись на правові висновки Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18. Так, суд не врахував, що спори між сторонами у вищевказаних справах регулювалися раніше чинним законодавством, а саме Правилами користування електричною енергією та Законом України «Про електроенергетику», якими не було належним чином врегульовано питання оскарження дій і рішень енергопостачальника. Але на сьогоднішній день вказані нормативні акти втратили чинність та відносини між сторонами регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії та Законом України «Про ринок електричної енергії». Відповідно до п. 8.2.7 ПРРЕЕ спірні питання, які виникають між сторонами при складанні акту про порушення та/або визначенні обсягу та вартості не облікованої електричної енергії, вирішуються зокрема судом. Суд також не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 401/2611/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 753/14075/17, від 18 жовтня 2021 року у справі № 369/2845/19, не взяв до уваги, що позивач просив не тільки визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування боргу, а й вимагав зобов`язати вчинити певні дії - скасувати акт про порушення, що прямо передбачено п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Миколаївобленерго» просило залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись на те, що судова практика щодо неможливості оскарження акту про порушення, як документу, який лише може бути доказом у справі є незмінною, а рішення про нарахування вартості необлікованої електричної енергії, оформлене протоколом від 13.03.2024 № 3247, не створює для позивача загрозу припинення електропостачання, оскільки судом рішення щодо споживання ОСОБА_1 необлікованої електроенергії не приймалось.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник АТ «Миколаївобленерго» Стороженко Є.О. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гайдаржий А.В. - в судове засідання не з`явились, від адвоката надійшла заява про розгляд справи за його та ОСОБА_1 відсутності та зазначено про підтримання апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають судовому розгляду, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПРРЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пред`явлення позову - це дія, яку вчиняє особа з метою захисту своїх прав, свобод чи інтересів (прав, свобод чи інтересів інших осіб) шляхом подання позовної зави до суду першої інстанції. Отже, пред`явлення позову є вольовим актом особи, спрямованим на захист своїх прав, свобод чи інтересів, який не залежить від прийняття судом щодо нього певного процесуального рішення - відкриття провадження у справі чи повернення позову.

Пред`являючи позов до суду, позивач визначає до відповідача матеріально-правову вимогу про поновлення порушеного права.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду під час розгляду справи, проте не є оцінкою на стадії відкриття провадження.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права.

До того ж слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, на яку посилається суд першої інстанції, зроблено висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому такі вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Разом із тим у справі, яка переглядається апеляційним судом, предметом позову є визнання недійсним рішення АТ "Миколаївобленерго", оформленого протоколом про проведення розрахунку обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, прийняте за результатами розгляду акту про порушення, та скасування акту про порушення, що не тотожнім із предметом позову у справі № 522/12901/17-ц, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 910/17955/17 зроблено висновок про те, що вимога про скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання в контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

Дійшовши висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд першої інстанції не врахував вищевказаний правовий висновок, та не звернув уваги на те, що вимога про оскарження рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості, оформленого протоколом з розгляду акта про порушення ПРРЕЕ, має розглядатися судом як вимога про визнання повністю або частково недійсним акта постачальника електричної енергії. Тому висновок суду про те, що ця справа не підлягає судовому розгляду є помилковим.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно відмовив у відкритті провадження.

За такого оскаржувана ухвала суду відповідно до пунктів 1, 4 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду - для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем, задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 травня 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року