ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/451/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 607/11551/23 за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства "Сенс Банк" адвоката Панченка Дмитра Вікторовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2024 року, ухваленого суддею Вийванком О.М., повний текст якого виготовлено 14 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі за текстом АТ «Сенс Банк») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову посилаються на те, що 04.09.2008 між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого було АТ Альфа-Банк, що в подальшому було перейменовано на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 770/38-895-08.

Позивач виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Також, на забезпечення умов виконання даного кредитного договору, з відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель ОСОБА_2 разом з відповідачем ОСОБА_1 солідарно відповідає перед позивачем у повному обсязі зобов`язань, передбачених кредитним договором.

04.12.2013 Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму боргу в розмірі 167 658,05 грн, а також витрати, пов`язані з розглядом справи в третейському суді в сумі 2 162,22 грн.

Таким чином, в результаті невиконання умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 становить 120 287,14 грн, та складається з: 24 928,23 грн сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість; 95 358,91 грн сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 770/38-895-08 від 04.09.2008 у розмірі 120 287,14 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2024 року у задоволенні позову Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ Сенс Банк Панченко Д.В. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що дане рішення ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права

Зокрема зазначає, що посилання суду першої інстанції, що позивачем не пред`явлено до виконання рішення третейського суду, яке набрало законної сили в 2013 році, а також не здійснено заміну кредитора, тому суд вважає, що пред`являючи позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки рішення суду до виконання пред`являлось, ще у 2013 році, проте було завершено з підстав відсутності майна в боржника. Враховуючи сплив трьох річного терміну вказані провадження були знищені. На усне звернення до державного виконавця дана інформація виконавцем не була повідомлена, оскільки сторона стягувача у виконавчому провадженні замінена не була. Вказує, що оскільки рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04.12.2023 у справі № 1150/13 пред`являлось раніше до виконання, відповідно відсутні підстави вважати вимогу задавненою.

А щодо заміни стягувача у виконавчому провадженні і посилання суду на відсутність підтверджуючих документів, то оскільки на виконанні виконавче провадження не перебуває, відповідно замінити сторону стягувача у виконавчому провадженні є неможливим.

Також, зазначив, що згідно з усталеною судовою практикою невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника АТ Сенс Банк Панченко Д.В., у якому зазначила, що позивач не здійснив необхідні дії для заміни стягувача у вищевказаному рішенні суду, а тільки змінив найменування банку, відтак позивач немає процесуального права на даний час на стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України, що нараховуються на кошти згідно рішення суду, в якому він не був стороною у справі.

Також вказала, що строк позовної давності слід обмежити останніми трьома роками, які передували поданню такого позову, тобто з 08.06.2020 по 23.02.2022, а тому у задоволенні позовних вимог в частині періоду з 12.03.2017 по 07.06.2020 слід відмовити, у зв`язку із пропуском звернення до суду в межах строків позовної даності.

Крім того, зазначила, що розрахунок заборгованості позивача про нарахування 3 % річних та інфляційних втрат виходить за межі періоду з 08.06.2020 по 23.02.2022, а тому здійснений помилково.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 04.09.2008 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 770/38-895-08, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 000,00 дол. США., умови якого кредитор виконав, надавши кошти позичальнику.

Також, на забезпечення умов виконання даного кредитного договору, з відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 770/43-561-08 від 03.09.2008, згідно умов якого у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель ОСОБА_2 разом з відповідачем ОСОБА_1 солідарно відповідає перед позивачем у повному обсязі зобов`язань, передбачених кредитним договором.

04 грудня 2013 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1150/13, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту у сумі 167 658,05 грн, а також третейський збір у сумі 2 162,22 грн.

Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено АТ «Укрсоцбанк»).

Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» , де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

12.08.2022 Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала та згідно з наданим розрахунком банку, у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/38-895-08 від 04.09.2008 за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, розрахованим на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 120 287,14 грн, та складається з: 24 928,23 грн сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість; 95 358,91 грн сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України, була нарахована позивачем на задавнену вимогу, а тому враховуючи, що позивачем не пред`явлено до виконання рішення третейського суду, яке набрало законної сили в 2013 році, а також не здійснено заміну кредитора, суд вважає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно з частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі №753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №761/43507/16-ц.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року №6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 грудня 2013 року у справі № 1150/13 позов ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту № 770/38-895-08 в сумі 167 658,05 грн. Зазначене рішення третейського суду набрало законної сили і боржником не виконано ні в примусовому, ні в добровільному порядку. У матеріалах справи будь-які докази виконання рішення третейського суду повністю або частково відсутні.

Враховуючи те, що рішення боржником не виконане, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах мало місце невиконання боржником грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням, проте право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається із матеріалів справи, подаючи позов Банк просив стягнути заборгованість з відповідачів, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 12.03.2017 по 23.02.2022. Разом з цим, АТ Сенс Банк пред`явило позов 19 червня 2023 року (дата поштового штемпеля).

За таких обставин колегія суддів вважає, що АТ Сенс Банк має право на стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат за період з 19 червня 2020 року (дата за 3 роки до дати звернення із позовом) по 23 лютого 2022 року у відповідності до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого у період дії в Україні воєнного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, виходячи з суму боргу 167658,05 грн.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що слід нарахування за ст.625 ЦК України проводити лише на тіло кредиту в сумі 101616,85 грн, оскільки відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Отже, законодавець визначає суму боргу, а не тіло кредиту.

Перевіривши розрахунки позивача у межах вказаного періоду, колегія суддів встановила, що за період з 19 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року на кредитну заборгованість у розмірі 167658,05 грн. в сукупності становить 36191,88 грн, з яких - три відсотки річних становлять 8 467,39 грн та 27 724, 49 грн - інфляційних втрат.

Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в даному ж випадку основна вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором захищена в судовому (примусовому) порядку судовим рішенням, ухваленим у справі №1150/13, а пред`явлення виконавчих листів до виконання у справі №1150/13 не має правового значення для вирішення спору про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки чинне законодавством не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга представника акціонерного товариства Сенс Банк Панченка Дмитра Вікторовича підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов акціонерного товариства Сенс Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь акціонерного товариства Сенс Банк за період з 19 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних в сумі 8 467,39 грн та 27 724,49 інфляційних втрат.

Крім цього, у зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням позову відповідно до ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд покладає пропорційно до задоволених вимог на відповідачів витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 2019,04 грн, виходячи з розрахунку: (2684,00 х 30,09%) + (4026,00 х 30,09%) = 2019,04 грн.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Сенс Банк Панченка Дмитра Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства Сенс Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь акціонерного товариства Сенс Банк (місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 10 м. Київ, ) за період з 19 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних в сумі 8 467 (вісім тисяч чотириста шістдесят сім гривень) 39 копійок та 27 724 (двадцять сім тисяч сімсот двадцять чотири гривні) 49 копійок - інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користь акціонерного товариства Сенс Банк судові витрати за суд першої та апеляційної інстанції у розмірі 2019,04 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст.389 ЦПК України.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома