Дата документу 24.04.2024 Справа № 331/4169/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/4169/23 Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/915/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Крилової О.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки і піклування про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування, стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 в червні 2023 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування, стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є рідною бабою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Онук ОСОБА_4 мешкав з матір`ю та вітчимом ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Біологічний батько ОСОБА_7 приблизно з 2010 року проживав окремо.

У лютому 2023 року вона дізналась, що ОСОБА_8 покинула сина одного в окупованому м. Бердянськ, а сама разом з чоловіком і дитиною від другого шлюбу виїхала з м. Бердянськ у невідомому напрямку.

Зусиллями волонтерів у березні 2023 року їй вдалося вивезти онука з окупованої території. На даний час ОСОБА_9 тимчасово влаштований у її родину до прийняття рішення про його влаштування, проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

Онук навчається у 8-му класі Запорізької гімназії № 65 Запорізької міської ради.

Батько ОСОБА_3 майже з народження не піклувався про дитину і не утримував її. ОСОБА_3 багато років не спілкувався з сином взагалі.

Мати ОСОБА_2 завідомо поставила дитину в небезпечний для життя стан, залишила неповнолітнього сина в небезпеці, без допомоги, без засобів до існування, на окупованій території. Дитина була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через неповнолітній вік. Фактично ОСОБА_2 скоїла у відношенні ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ст. 135 КК України.

Батько ОСОБА_3 з 2011 року, а мати ОСОБА_2 з березня 2023 року свідомо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не надають йому батьківської опіки та піклування, виявляють байдужість до потреб, стану та проблем дитини, демонструють свою повну безвідповідальність.

Батько ОСОБА_3 з 2011 року, а мати ОСОБА_2 з березня 2023 року остаточно припинили спілкування з сином: не відвідують його, не цікавляться його життям та проблемами, фізичним, духовним та моральним розвитком, не беруть участі у його вихованні, утриманні та лікуванні.

Обов`язки щодо виховання, розвитку, лікування, утримання ОСОБА_4 виконуються нею .

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками відносно неповнолітнього сина, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з сином; не надають йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до його внутрішнього світу; не створюють умов для отримання, звернулася до суду з вказаним позовом.

Просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити піклування над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;? призначити її піклувальником ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_3 щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_3 щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав , встановлення піклування , стягнення аліментів в частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Стягнуто з ОСОБА_3 ( останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків згідно відповіді Міністерства доходів та зборів від 29.06.2023 надати немає можливості ) на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 гривень.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 14.03.2024 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , встановити піклування над ОСОБА_4 , призначити ОСОБА_1 піклувальником. Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 ..

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, оскільки воно ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не

відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є рідною бабою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , свідоцтвом про народження ОСОБА_10 ..

Згідно розрахунку заборгованості, виконаного 31.01.2020 державним виконавцем Щевченківського ДВС у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) Бабенко Я.Г., ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_11 з травня 2011року по січень 2020 року в сумі 97479,52 гривень. Із вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 з травня 2019 року аліментина утримання сина не сплачувалися взагалі .

В липні 2022 року ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приїхали до Данії, де 31.07.2022 зареєструвалися у центрі для біженців та отримали прихисток, що встановлено документами, долученими відповідачем ОСОБА_2 до клопотання про проведення справи в режимі відео конференції.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 має онкологічне захворювання, що підтверджено планом лікування, який надано ОСОБА_2 ..

Згідно встановлених фактичних обставин справи, які в ході розгляду справи визнані сторонами, в березні 2023 року неповнолітній ОСОБА_4 повернувся до м. Запоріжжя.

На даний час ОСОБА_9 тимчасово влаштований у родину бабусі ОСОБА_1 до прийняття рішення про його влаштування, та проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Наказом Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 396 від 03.04.2023 р..

Відповідно до довідки Запорізької гімназії № 65 Запорізької міської ради від 23.03.2023 ОСОБА_4 навчається у 8-В класі Запорізької гімназії № 65 ЗМР.

Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 10.10.2023 № 22.03/01-34-850 визнано доцільним позбавити ОСОБА_11 , ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

У вказаному висновку зазначене наступне:

«Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у відділі по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, як дитина, що опинилася у складних життєвих обставинах (проживання у сім`ї, у якій батьки або особи, які їх заміняють, ухиляються від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини).

Відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 03.04.2023 № 396 «Про тимчасове влаштування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштований в родину рідної баби ОСОБА_13 .

ОСОБА_13 створила належні умови для проживання, відпочинку та розвитку неповнолітньої дитини згідно акту обстеження умов проживання від 03.04.2023, неповнолітня дитина перебуває на повному утриманні баби.

Батьки дитини, ОСОБА_14 ) 1.С., ОСОБА_3 , самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків. Батьки за місцем проживання сина не відвідують, ніяким чином не піклуються. Матеріальної або будь- якої іншої допомоги не надають. Батько дитини не проживає з сином вже дуже давно, більше 10 років, за весь цей період життям дитини не цікавився, не телефонував. Мати дитини покинула сина в м. Бердянськ, який наразі є окупований, та виїхала із новою родиною за межі міста, а можливо й за межі України, місцезнаходження не відомо. На сьогоднішній день матір жодного разу не зателефонувала сину, не поцікавилася його життям, станом здоров`я.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомив членам комісії, що ані з матір`ю, ані з батьком стосунки не підтримує. Обоє батьків його покинули. Все, що має неповнолітній ОСОБА_15 , 2009 р.н., має завдяки бабусі. Неповнолітній ОСОБА_15 , 2009 р.н., повністю підтримує намір бабусі позбавити його батьків батьківських прав.

Спеціалісти відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради неодноразово намагалися зв`язатися з батьками дитини, але безрезультатно.

ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , не надали будь- яких документів, пояснень на адресу районної адміністрації Запорізької міської ради або на адресу відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради».

Окрім цього, встановлено, що ОСОБА_3 не проживав з ОСОБА_2 тривалий час. Відповідачка ОСОБА_2 31.01.2020 уклала шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ..

У зв`язку зі свідомим нехтуванням відповідачем ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків, суд прийшов виснову про доведеність позовних вимог про позбавлення його батьківських прав.

В зазначеній частині рішення суду не оскаржується, а тому колегією суддів не здійснюється її перегляд.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з неповнолітнім сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітнього сина, який добровільно вирішив повернутися з Данії до м. Запоріжжя та проживати з бабусею ОСОБА_1 ..

Окрім цього, суд зауважив, що в позовній заяві позивачем викладені завідомо неправдиві обставини щодо залишення ОСОБА_2 сина на тимчасово окупованій території в м. Бердянськ в небезпеці, без допомоги, без засобів до існування.

Встановлено, що наразі мати спілкується з дитиною на надсилає грошові кошти на утримання сина, що як позивачем так і неповнолітнім ОСОБА_16 в судовому засіданні не оспорювалося.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а оскільки вимога щодо стягнення з неї аліментів є похідною від вимоги про позбавлення батьківських прав, така вимога також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції вірно визначено та застосовано норми матеріального та процесуального права, якими регулюються правовідносини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки

жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити

ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку

необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Відмовляючи у задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано будь-яких доказів, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що матір систематично не виконує свої батьківські обов`язки, досліджені докази не надали суду можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина є необґрунтованими, а зворотнє підтверджується матеріалами справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Відповідачка в суді першої інстанції заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснювала, що бажає виховувати дитину, спілкуватися з ним та фінансово приймати участь в його житті, що вказує на її зацікавленість у збереженні зв`язків із своїм сином. Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про інтерес до дитини і бажання брати участь у вихованні.

Враховуючи встановлені по справі обставини, приймаючи до уваги інтереси дитини ОСОБА_4 , приписи вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: