Київський районний суд м. Полтави
Провадження №2-др/552/27/24
У Х В А Л А

10.05.2024 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Самсонової О.А.,

секретар судового засідання Лебедєва Х.В.,

учасники справи та їх представники:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Ейбатов Заур Мардан Огли

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідачів адвокат Журавльов Максим Сергійович,

третя особа Сьома Харківська державна нотаріальна контора,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В позовній заяві просила суд визнати, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 . Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/8 частин квартири АДРЕСА_2 . Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05 січня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с. 72-73).

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного Розпорядження справа №644/10319/20 також передана на розгляд до Київського районного суду м.Полтави.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_5 , право власності на 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 29,20 кв.м. Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на належні ОСОБА_1 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також судом вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 1631,30 грн. (одна тисяча шістсот тридцять одна гривня тридцять копійок), та на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 10325,00 грн. (десять тисяч триста двадцять п`ять гривень нуль копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 1631,30 грн. (одна тисяча шістсот тридцять одна гривня тридцять копійок), та на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 10325,00 грн. (десять тисяч триста двадцять п`ять гривень нуль копійок).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2024 року вказане рішення Київського районного суду м.Полтави залишено без змін.

Представник позивача адвокат Ейбатов Заур Мардан Огли звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, представник позивача зазначив, що 21.12.2021 року між адвокатом Ейбатовим З.М. та позивачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 від 21.12.2021 р. в пункті 1 якої зазначено, що Договір про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 р. було доповнено пунктом 6, в якому зазначено, що у випадку якщо буде досягнуто мету представництва (буде прийнято судове рішення по справі №644/10319/20, яким буде повністю або частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 ), ОСОБА_1 додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень).

Дану додаткову угоду, заяву та відповідні додатки та докази щодо наміру стягнення вищезазначеного гонорару у випадку, якщо буде прийнято судове рішення по справі №644/10319/20, яким буде повністю або частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 було надано у відповідних заявах ще у Орджонікідзевський районний суд м. Харкова (ще до початку повномасштабного вторгнення рф та відправлення справи до Київського районного суду міста Полтави) та додатково до Полтавського апеляційного суду (дані документи є в матеріалах справи).

У зв`язку з тим, що Полтавським апеляційним судом апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Полтави без змін та те, що дане рішення вступило в законну силу 26.03.2024 року, то у ОСОБА_1 виник обов`язок сплатити адвокату Ейбатову З.М. гонорар відповідно до додаткової угоди №2 від 21.12.2021 р. до договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 р.

У зв`язку з вищезазначеним 12.04.2024 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Ейбатову З.М. гонорар відповідно до п.1 (яким доповнено Договір про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 р. пунктом 6) додаткової угоди №2 від 21.12.2021 р. до договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 р. у розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень), що підтверджується копією Договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 р., додатковою угодою №2 від 21.12.2021 р., актом приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) №3 від 12.04.2024 р. та квитанцією до прибуткового касового ордера №б/н від 12.04.2024 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, зробила висновок про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Як встановлено судом, вказані витрати позивача на виплату додатково гонорару адвокату у розмірі 20000 грн., не були необхідними для розгляду справи і фактично є формою заохочення представника.

Крім того, вирішуючи питання щодо прийняття до розподілу судових витрат позивача, сплачених згідно пункту 6 Договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 з врахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою №2 від 21.12.2021 р., суд виходить з того, що чинним цивільним процесуальним законом не передбачено особливого порядку для розподілу таких судових витрат.

Згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок вартості правової допомоги від 23 грудня 2020 року, долучений позивачем до справи, обґрунтовував витрати, які позивач очікувала понести у зв`язку з розглядом справи на загальну суму 24500 грн. (т.1 а.с. 52).

Вказаним розрахунком не передбачались витрати позивача ще і на оплату «гонорару успіху» чи інших витрат у розмірі 20000 грн.

Згідно ч. 3 ст.141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Витрати позивача з врахуванням зазначеної додаткової суми гонорару адвоката суттєво (майже вдвічі) перевищують суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку.

При цьому, враховуючи, що зміни до договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 були внесені за згодою позивача шляхом укладення додаткової угоди з адвокатом №2 від 21.12.2021, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що вона не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

У заяві про стягнення витрат на правничу допомогу від 17 січня 2022 року (т. 2 а.с. 103-105) представник позивача зазначив, що докази таких додаткових витрат будуть суд надані у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Але позивачем докази додаткових витрат на оплату гонорару адвоката надані лише 15 квітня 2024 року, більше, ніж через п`ять місяців після ухвалення судом рішення від 13 жовтня 2023 року про часткове задоволення позву, тобто без додержання встановленого законом п`ятиденного строку з дня ухвалення рішення.

При цьому представник позивача помилково посилається на набрання рішенням законної сили та на постану Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, якою рішення Київського районного суду м. Полтави залишено без змін, оскільки згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази судових витрат сторони подаються не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду, а не після набрання ним законної сили.

Пунктом 6 Договору про надання правової допомоги №23А/2020 від 21.12.2020 з врахуванням внесених до договору змін також передбачено оплату «гонорару успіху» адвокату протягом трьох календарних днів з моменту винесення (оголошення) судом судового рішення, яким повністю або частково буде задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а не після набрання цим рішенням законної сили.

Питання щодо розподілу інших документально підтверджених судових витрат позивача судом було вирішено при ухваленні рішення.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 141, 270 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Головуючий О.А.Самсонова