ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8959/24 Справа № 204/6942/24 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ майна подружжя, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024року про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якій виклав вимоги про: встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу у період з 14 жовтня 2007року по 22 вересня 2010року; визнання домоволодіння, яке набуте до реєстрації шлюбу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частці 83 %, яка належить на праві власності відповідачу, таким, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача; визнання за позивачем права приватної власності на 415/1000 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за відповідачем права приватної власності на 415/1000 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 25416223; визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6112/24/00428 від 21 лютого 2024року (доручення покупця серії НТК № 602742 від 28 травня 2024року), яким автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Vito, 2008 року випуску, білого кольору, об`ємом (потужністю) двигуна 2148 см3, VIN-код НОМЕР_1 , перереєстровано зі ОСОБА_2 на ОСОБА_3 недійсним; визнання за позивачем права приватної власності на автомобіль марки КІА, модель Sorento, 2015 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2349 см.куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 ; визнання за відповідачем права приватної власності на автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі Vito, 2008 року випуску, білого кольору, об`ємом (потужністю) двигуна 2148 см3, VIN-код НОМЕР_1 .

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки КІА, модель Sorento, 2015 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2349 см.куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , власником якого є відповідач, а також шляхом накладення арешту на домоволодіння, яке було придбано позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу ВКТ № 850311 реєстр 2966 від 29 листопада 2008року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. (дата державної реєстрації 10 січня 2009року) та яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Віддалена, буд.9б, реєстраційний номер 25416223, в частці 83 %, що належить на праві власності відповідачу.

Заява обґрунтовувалась тим, що відповідач може продати спільне майно, що у свою чергу стане порушенням майнових прав позивача щодо користування і розпорядження цим майном, а також ускладнить процедуру виконання рішення суду у даній справі, а тому позивач вважав, що має підстави для забезпечення позову.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

До набрання законної сили рішенням суду у справі заборонено відчуження автомобіля марки КІА, модель Sorento, 2015 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2349 см.куб., державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в частці 83 %, що на праві власності належать відповідачу ОСОБА_2 .

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, виклала вимогу про скасування вказаної ухвали та постановлення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивачем у заяві не зазначено причини, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов, а також обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, що у разі, якщо позов не буде забезпечено, то це порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване ухвалу без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданими доказами підтверджено необхідність забезпечення позову у вказаний спосіб, підтверджено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову, тому суд дійшов висновку про необхідність забезпечення у вищевказаний спосіб виконання ймовірного судового рішення, виходячи із співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам у цій справі, оскільки невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення цього позову.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктах 1, 2 якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, позивач посилався на можливість вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження спадкового майна іншим особам, що в свою чергу, унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.

У справі встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя, яке було придбано в період їх спільного проживання.

Позивач, звертаючись до суду з позовом та з заявою про забезпечення позову, зазначав, що автомобіль марки КІА, модель Sorento, 2015 року випуску та домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , були придбані в період їх спільного проживання, в період шлюбу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову є значною, а належне відповідачу майно нічим не обтяжене, а отже вона має можливість, з метою уникнення виконання рішення суду, у разі задоволення позову, здійснити його відчуження, відповідно можуть виникнути труднощі з виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Врахувавши обґрунтованість ризиків невиконання можливого рішення суду, та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вжитий захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження рухомого та нерухомого майна відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін.

Доводи апеляційної скарги даний факт не спростовують.

Апеляційний суд наголошує на тому, що заборона будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження рухомого та нерухомого майна не позбавляє права володіння та користування цим майном, а лише гарантує збереження права власності на нього до ухвалення рішення суду по суті спору.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що забезпечення позову в цій справі не порушує права користування рухомим та нерухомим майном, а фактично встановлює заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цього майна, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Посилання апелянта на те, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку з чим підстави для застосування заходів забезпечення позову відсутні, не може слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для забезпечення позову у цій справі, безпідставності застосування заходів забезпечення позову є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є необґрунтованими.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм процесуального права і тому, апеляційний суд вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2024року.

Судді: