ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4447/24 Справа № 206/5027/23 Головуючий у першій інстанції: Прінь І.П. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вони з березня 2002 року вже понад 21 рік безперервно проживають в будинку АДРЕСА_1 та добросовісно, відкрито, безперервно володіють цим будинком як власники. Разом з позивачами з березня 2002 року у будинку АДРЕСА_1 проживали члени їх сім`ї: чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , донька ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка наразі проживає зі своєю сім`єю за іншою адресою. На момент вселення позивачів і членів їх сім`ї у березні 2002 року в будинку тривалий час ніхто не проживав, тому будинок мав покинутий і занедбаний вигляд, потребував капітального ремонту. Вселилася у цей будинок сім`я за порадою мешканців вулиці, які повідомили, що жінка, яка володіла будинком померла в 1990-х роках і в будинку тривалий час ніхто не проживає. Під час вселення у вказаний будинок була присутня жінка на ім`я ОСОБА_6 , яка відрекомендувалася родичкою померлої та якій позивачі на її вимогу сплатили 600,00 доларів США. Після цього ОСОБА_6 зникла. Ні позивачам, ні членам їх сім`ї ніхто жодних вимог і претензій з приводу проживання в будинку АДРЕСА_1 , володіння ним з березня 2002 року до часу звернення з даним позовом не пред`являв. За час проживання у цьому будинку позивачі навели лад у ньому та території присадибної ділянки, на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сплатили заборгованість по комунальним послугам. З метою підтвердження технічних характеристик будинку ними було замовлено виготовлення технічної документації на нього. Згідно листа комунального підприємства «Дніпровське бюро технічної документації» Дніпровської міської ради від 23.06.2023 №6231 та доданого до неї дублікату договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 22.09.1955 вбачається, що в матеріалах інвентарної справи станом на 31.12.2012 містяться дані про те, що на підставі документу, виданого 05.03.1968 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр №1-2349, зареєстрованого КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №21 за реєстровим №70, право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 . Відповідно до письмової інформації Самарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України №1057/81-26-32 від 15.08.2023 вбачається, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про смерть ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , актовий запис №1100 від 21 жовтня 1994 року, складений Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №351669443 від 24.10.2023, у цих реєстрах відсутня інформація про реєстрацію права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження на будинок АДРЕСА_1 . Тому, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, позивачі просили визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , загальною площею 39,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (прибудова літ. а2, ґанок літ. а3, вбиральня літ. Б1, огорожа №1, хвіртка №2, колодязь №3, зливна яма №4, підпірна стінка №5, сходи №6), в рівних частинах за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до копії інвентарної справи №521 на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_2 ) станом на 31.12.2012 рік, яка була надана суду Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (а.с.151-205 т.1), право власності на вказаний вище будинок було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі дублікату договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 22.09.1955, виданого 05.03.1968 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр №1-2349, зареєстровано КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №21 за реєстровим №70 ( а.с.171-175 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією запису акта про смерть №1100 від 21 жовтня 1994 року, яка надана Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с 136-139 т.1).

Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) №2010/01-21 від 28.11.23, зокрема, відповідно до законодавства, яке діяло на 1994 рік, заведення спадкових справ здійснювалося державними нотаріусами державних нотаріальних контор за місцем останнього проживання (місцем відкриття спадщини), відповідно до територіального поділу м.Дніпропетровська на райони; до 2001 року, до створення Спадкового Реєстру - єдиної електронної бази спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину, записи про заведення спадкових справ здійснювалися нотаріусами державних нотаріальних контор на паперових носіях в Книгах обліку і реєстрації спадкових справ та в Алфавітних книгах обліку спадкових справ; відповідно до територіального поділу м. Дніпра (Дніпропетровська) на райони вулиця Залізнична відносилася до Восьмої дніпровської (дніпропетровської) державної нотаріальної контори; згідно інформації (з паперових носіїв), отриманої від Восьмої дніпровської (дніпропетровської) державної нотаріальної контори, спадкова справа до майна ОСОБА_7 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_8 , не відкривалася (а.с. 144 т.1).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №74924973 від 28.11.2023 стосовно наявності спадкової справи та виданих свідоцтв про право на спадщину щодо спадкового майна ОСОБА_7 , інформація про відкриті спадкові справи - відсутня (а.с. 145 т.1).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.10.2023 №351669443, інформація про реєстрацію права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження на будинок АДРЕСА_1 - відсутня (а.с.24 т.1).

Місце проживання обох позивачів зареєстровано за адресою по АДРЕСА_3 , що також підтверджується копією паспорту позивачки серії НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським РВ у м. Дніпропетровську РУ ДМС України в Дніпропетровській області 20.08.2013 та інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру №556808 від 23.04.2024.

Листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 24.07.2023 №12/19-256, зокрема, повідомлено, що інформація про рішення місцевого самоврядування, на підставі якого відбулася зміна адреси з «пос. Карла-Маркса, ул. Железнодорожная, 3» на вул. Залізничну, 7, в матеріалах містобудівного кадастру та Адресного плану міста відсутня. Адреса - АДРЕСА_1 офіційно жодним об`єктам нерухомості на території міста не надавалась, відповідні розпорядчі документи, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса відсутні. У зв`язку з утворенням у місті нового Самарського району, до складу якого увійшли міста Придніпровськ та Ігрень, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 20.07.1977 №434 «О переименовании улиц города» «улица Железнодорожная» була переменована на «улицу Зализнычную». Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20.08.1998 №1553 «Про затвердження переліку проспектів, вулиць, площ та інших найменувань міста державною мовою» та затвердженим рішенням виконкому Дніпровської міської ради від 22.05.2018 №411, вулиця має найменування - вулиця Залізнична (а.с. 30 т.1).

До позовної заяви надано копію звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта, складеного ТОВ Центр нерухомості Основа капіталу 11.09.2023, відповідно до якого за результатами проведення технічного обстеження житлового будинку літ. А1; прибудова літ. а2; ґанок літ. а3; вбиральня літ. Б1; споруди 1-6 за адресою по АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної і безпечної експлуатації та відповідність вимогам та нормам ДБН В.2.2-15-2005 (а.с. 52-57 т.1).

На підтвердження позовних вимог надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг за спожиту електроенергію по АДРЕСА_1 споживачем ОСОБА_3 за серпень, грудень 2002 року, січень, лютий, травень, липень 2003 року, квітень, грудень 2005 року, червень-вересень, листопад 2006 року, липень, грудень 2009 року, квітень, червень, липень 2010 року, жовтень 2011 року, квітень, жовтень 2012 року, жовтень 2013 року, вересень 2014 року, січень 2015 року, вересень 2023 року (а.с. 41-51 т.1).

Також установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-745, виданого 14.04.2021 Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №375535261 від 23.04.2024.

Допитана в судовому засіданні місцевого суду в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що з 2005 року проживає в будинку АДРЕСА_5 . З того часу знає позивачів. Їй відомо, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 постійно проживають в будинку АДРЕСА_1 , здійснювали ремонт будинку. На яких підставах позивачі вселилися в цей будинок їй не відомо.

Свідок ОСОБА_9 суду першої інстанції показав, що проживає в будинку АДРЕСА_6 з 2012 року. З того часу знає позивачів у справі, які постійно проживають по сусідству в будинку АДРЕСА_1 . На яких підставах позивачі вселилися до цього будинку йому не відомо.

Допитана в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_10 , дочка та сестра позивачів, суду показала, що її сім`я стала проживати у будинку АДРЕСА_1 з 2002 року. Подробиці вселення до будинку вона не знає, оскільки на той час була ще маленькою, але пам`ятає, що сусіди попрохали батьків приглянути за цим будинком, оскільки в ньому тривалий час ніхто не проживав. Впродовж всього часу проживання в цьому будинку вони сплачували комунальні послуги. Жодних претензій щодо неправомірності їхнього проживання у цьому будинку їм ніхто не виказував. З 2017 року вона стала проживати в квартирі АДРЕСА_4 , а мати з братом залишилися проживати в будинку.

Свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції показав, що є сусідом позивачів та проживає за адресою АДРЕСА_7 з 2005 року. Йому відомо, що вони весь цей час живуть тільки в цьому будинку, доглядають за будинком.

За змістом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) зазначено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

У позовній заяві позивачі вказали, зокрема, що під час вселення у спірний будинок була присутня жінка на ім`я ОСОБА_6 , яка відрекомендувалася родичкою померлої та якій позивачі на її вимогу сплатили 600,00 доларів США.

Тобто, у момент вселення позивачів у березні 2002 року між ОСОБА_2 (позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на той час був малолітнім) та родичкою попередньої власниці будинку ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , була досягнута, згідно доводів позивачів, усна домовленість з приводу користування спірним домоволодінням, у зв`язку з чим позивачкою ОСОБА_2 були передані грошові кошти в сумі 600,00 доларів США родичці власниці будинку.

Однак, позивачі не обґрунтували зміст домовленостей, на підставі яких позивачкою було передано грошові кошти в сумі 600,00 доларів США родичці попередньої власниці спірного будинку, зокрема, попередня домовленість купівлі-продажу, оренда (найм) житла, тощо.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року №910/17274/17, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Надані позивачами копії квитанцій про оплату комунальних послуг за спожиту електроенергію не свідчать про безперервність володіння ними спірним домоволодінням; відсутні докази оплати за спожиту електроенергію з грудня 2006 року по червень 2009 року, а також з лютого 2015 року по серпень 2023 року. Більш того, оплата заборгованості за спожиту електроенергію на суму 1170,96 грн була проведена 16 жовтня 2023 року (а.с. 51 т.1), тобто безпосередньо перед звернення з даним позовом до суду - 27.10.2023, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1 т.1).

Місце проживання обох позивачів з 2004 року зареєстроване за іншою адресою - по АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 є власником 1/3 частки цієї квартири.

Долучені копії довідок, видані головою квартального комітету № НОМЕР_2 , про зареєстроване місце проживання позивачів з березня 2002 року по АДРЕСА_1 , суперечать встановленим фактам зареєстрованого місця проживання обох позивачів з 2004 року за іншою адресою - по АДРЕСА_3 . Тому такі довідки спростовані належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позивачами факту добросовісного заволодіння кожним із них спірним нерухомим майном у розумінні статті 344 ЦК України.

Колегія звертає увагу, що, відповідно до доводів позовної заяви, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заволодів спірним будинком, оскільки проживає у ньому, зі своєю сімєю, з березня 2002 року. Однак, позивачем ОСОБА_1 , який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_9 , у позовній заяві не наведене обгрунтування його доводів про відкрите, добросовісне володіння спірним нерухомим майном протягом не менше 10 років.

У позовній заяві зазначено, що під час вселення у спірний будинок була присутня жінка на ім`я ОСОБА_6 , яка відрекомендувалася родичкою померлої власниці та якій на її вимогу позивачі сплатили 600,00 доларів США.

У інвентаризаційній справі №521 на спірний житловий будинок, яка була надана суду КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, копія якої долучена до матеріалів справи на аркушах 151-205 у томі 1, наявна, зокрема, копія листа Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16.08.2016 №1549/02-14 до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», в якому нотаріальна контора просить повідомити, кому та на підставі якого правовстановлюючого документу належить житловий будинок АДРЕСА_1 , а також зазначає, що довідка необхідна для оформлення спадкових прав та просить видати на руки довідку пред`явнику цього запиту (а.с. 198 т.1).

Пред`явником зазначеного вище листа (запиту) від 16.08.2016 №1549/02-14 була ОСОБА_12 , місце проживання якої зареєстроване за адресою по АДРЕСА_1 з 22 березня 1994 року, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 199-200 т.1).

Тобто, на час смерті ОСОБА_7 (попередній власник спірного будинку), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , разом з нею проживала ОСОБА_12 .

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1960 року, який був чинним на час відкриття спадщини).

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно не вирішено питання про залучення до участі у справі ОСОБА_12 , місце проживання якої зареєстроване у спірному домоволодінні по АДРЕСА_1 , яка також проживала разом із попередньою власницею цього будинку на час відкриття спадщини та вважала себе спадкоємицею власниці будинку.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за позивачами в рівних частинах за кожним права власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку, що оскаржуване заочне рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, з урахуванням викладеного вище апеляційним судом правового обгрунтування.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Колегія наголошує, що позивачі не позбавлені можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, з інших підстав, до належного кола відповідачів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова