ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/1894/23
Номер провадження 22-ц/818/2806/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_1

представника позивача адвоката Солонини І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2024 року в складі судді Зелінської І.В. по справі № 641/1894/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 15 жовтня 2019 року він передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 750 000,00 грн, що за курсом становить 30 000,00 доларів США, про що останнім складена розписка.

Вказав, що як на дату укладення вказаного договору позики, так і дотепер відповідач є директором та бенефіціарним власником ТОВ «НТК «Плутос». Оскільки вказане товариство було зареєстровано лише 26 вересня 2019 року та потребувало грошових коштів для власних виробничих потреб, 15 жовтня 2019 року між ним та ТОВ «НТК «Плутос» укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, на виконання якого він перерахував товариству грошові кошти в сумі 1 750 000,00 грн. Разом з цим, оскільки відповідач потребував для виробничих потреб товариства одержати і готівкові кошти, цього ж дня було укладено і договір позики від 15 жовтня 2019 року між ним та ОСОБА_3 як фізичними особами на суму 750 000,00 грн (заокруглений еквівалент 30 000,00 доларів США).

Оскільки у розписці від 15 жовтня 2019 року не визначено строк повернення позики, то на адресу відповідача 14 лютого 2023 року була спрямована вимога про повернення грошових коштів, яка повернута адресанту.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі, еквівалентному 30 000,00 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом Національного Банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу, здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що зі змісту розписки від 15 жовтня 2019 року не вбачається отримання відповідачем коштів саме у позику.

На вказане рішення суду поштою 13 червня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Солонину І.Ю. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував правила тлумачення правочину, не надав належної оцінки повному змісту розписки у взаємозв`язку з іншими доказами. Суд не взяв до уваги, що між ним та ТОВ «НТК «Плутос» 15 жовтня 2019 року укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, за яким перераховано кошти, а складання розписки того ж дня зумовлено потребою ОСОБА_3 як директора та кінцевого бенефіціарного власника товариства у готівкових коштах для виробничих потреб. Складаючи розписку у день укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги сторони передбачали поворотність коштів, що надавались у користування, як за договором позики, так і за договором про надання поворотної фінансової допомоги. Словосполучення «для про» свідчить, що відповідачем малось на увазі, мовою оригіналу: «для производства», «для производственных нужд» тощо. Проставлення на розписці відбитку печатки ТОВ «НТК «Плутос» підтверджує, що кошти надавались ОСОБА_3 саме для виробничих потреб товариства. Відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути борг не є підставою для відмови у позові, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц. Судом не було зазначено, які правовідносини виникли між сторонами, якщо не за договором позики. Докази існування між сторонами будь-яких інших відносин відсутні. Наявність у нього оригіналу розписки свідчить про те, що зобов`язання не виконано. Відповідач самоусунувся від розгляду справи, чим лише підтверджує наявність боргу.

ОСОБА_3 правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2024 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників6

ОСОБА_2 отримано поштою 30 вересня 2024 року (а.с. 162), а також 24 вересня 2024 року йому доставлено повістку у додаток «Viber» (а.с. 160).

ОСОБА_3 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 09 вересня 2021 року, що підтверджується відповіддю № 53399 від 01 травня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 36-37).

У зв`язку з цим, про день, час та місце судового засідання ОСОБА_3 повідомлявся відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 161).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Солонини І.Ю., який підтримав апеляційну скргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 2019 року ОСОБА_3 складена розписка наступного змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_4 ММ1345891 получил от ОСОБА_5 750 000 грн, что по курсу 30 000 $ США, для про». Розписка підписана ОСОБА_3 з проставленням відбитка печатки ТОВ «Науково-технічна компанія «Плутос» (а.с. 8, 96 оригінал).

Також 15 жовтня 2019 року між ТОВ «Науково-технічна компанія «Плутос» в особі директора ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги Договір № 2, за яким ОСОБА_2 надав товариству (позичальнику) поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язався повернути надані кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Положенням п. 2.1. договору визначено, що поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в межах суми 1 750 000,00 без ПДВ (а.с. 20-21).

На виконання договору ОСОБА_2 здійснив перерахування на поточний рахунок ТОВ «Науково-технічна компанія «Плутос» грошової суми у розмірі 1 750 000,00 грн, в якості надання поворотної фінансової допомоги згідно з договором № 2 від 15 жовтня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 18 жовтня 2019 року (а.с. 22).

ОСОБА_3 є кінцевим бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Науково-технічна компанія «Плутос», створеного 26 вересня 2019 року, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9-19).

14 лютого 2023 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів від 13 лютого 2023 року, в якій запропонував добровільно сплатити грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн, що за курсом становить 30 000,00 доларів США, протягом тридцяти днів з дня пред`явлення цієї вимоги. Вказана вимога повернута відправнику без вручення (а.с. 23-25, 29).

З відомостей з ЄДРСР вбачається, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року у справі № 645/1408/23 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «ПЛУТОС» на користь ОСОБА_2 заборгованість на загальну суму 2 716 056,00 грн, з яких 1 750 000,00 грн - неповернута сума поворотної фінансової допомоги, 809 173,52 грн інфляційні нарахування на суму боргу; 156 822,48 грн 3% річних від суми боргу.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.

Зі змісту розписки ОСОБА_3 від 15 жовтня 2019 року про отримання від ОСОБА_2 грошей у розмірі 750 000,00 грн, що є еквівалентом 30 000,00 доларів США, вбачається, що вона не містить умови про те, що кошти надані саме у борг із зобов`язанням їх повернення у певний строк. Така розписка не може вважатися борговим документом, оскільки не містить для відповідача умов зобов`язального характеру в частині повернення позивачу коштів.

Той факт, що ОСОБА_3 , як зазначає позивач, взяв у нього грошові кошти для виробничих потреб ТОВ «НТК «Плутос», директором якого він є, та що того ж дня між позивачем і товариством також було укладено договір поворотної фінансової допомоги, не свідчить про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із позикових зобов`язань, за розпискою від 15 жовтня 2019 року.

До того ж, з тексту наданої позивачем розписки від 15 жовтня 2019 року вбачається, що в ній відсутнє посилання на передачу грошових коштів юридичній особі ТОВ «НТК «Плутос», а саме по собі проставлення на тексті цієї розписки печатки товариства і наявність у відповідача статусу керівника цього товариства не може свідчити про укладення ним договору позики від імені та в інтересах товариства. Доказів того, що вказані кошти були передані товариству та оприбутковані ним, також не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що розписка від 15 жовтня 2019 року про отримання ОСОБА_3 коштів не може бути визнана договором позики, оскільки містить умову лише про отримання грошових коштів, але не містить умови щодо їх повернення, а також строків їх повернення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не встановив дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами за розпискою від 15 жовтня 2019 року, є необґрунтованими, оскільки зміст цієї розписки не свідчить про те, що між сторонами виникли правовідносини позики.

Посилання ОСОБА_2 на висновок Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16, згідно якого відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане у борг не є підставою відмови в позові, оскільки склавши і підписавши розписку відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у вказаній справі судами встановлені інші фактичні обставини, а саме, що спірні кошти відповідачем саме позичені.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розписка такого змісту може бути підставою для виникнення кондикційного зобов`язання, та позивач не позбавлений права звернутись до суду з іншим позовом на підставі частини першої статті 1212 ЦК України, якою визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в аналогічних правовідносинах у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17, провадження № 61-1990св19.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення та він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина