Справа № 690/241/24
Провадження № 2/690/141/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року м. Ватутіне

Ватутінський міський суд Черкаської області

в складі: головуючого судді Здоровило В.А.

за участю: секретаря Мельник С.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Побіянська Неллі Борисівна про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просить суд визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на майно, набуте на підставі договору дарування, що посвідчений 19.06.2012 приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б., посилаючись на те, що згідно свідоцтва на право власності, виданого 03.03.1999 Ватутінським міським органом приватизації ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях являлися власниками квартири АДРЕСА_1 .

19.06.2012 приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. був посвідчений договір дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру. Відповідно до договору ОСОБА_3 , яка діяла за себе та від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_2 безоплатно передали в дар йому ОСОБА_1 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 , який в свою чергу прийняв у дар нерухоме майно, яке належало їм на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва від 03.01.1999.

З 19.06.2012 квартира перейшла в його володіння, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вибралися з квартири, забрали свої речі, передали йому ключі від квартири. У вказаній квартирі він проживає та зареєстрований разом із членами своєї родини, на нього виписані всі особові рахунки на оплату комунальних послуг, в 2015 він провів поточний ремонт в квартирі, а в 2020 здійснив капітальний ремонт в квартирі.

На даний час йому стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ним ОСОБА_1 відповідно до договору дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу від 19.06.2012.

На даний час він не може зареєструвати своє право власності на 3/4 частини квартири відповідно до договору дарування, оскільки його мама ОСОБА_3 діяла за нотаріально посвідченим дорученням від імені брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Він вважає, що правомірно набув право власності на квартиру, його вимоги не суперечать вимогам закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Держан В.В. в підготовче судове засідання не з`явилися, представник позивача подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у відсутності сторони позивача, ухвалити рішення під час підготовчого судового засідання, оскільки відповідачі позов визнають в повному обсязі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Побіянська Н.Б. в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без її участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити повністю. Вимоги позивача законні, обґрунтовані та підтверджуються належними доказами.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва на право власності (а.с.13-14), виданого 03.03.1999 Ватутінським міським органом приватизації, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях являлися власниками квартири АДРЕСА_1 .

19.06.2012 приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. був посвідчений договір дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру (а.с.15-16).

Відповідно до договору, ОСОБА_3 , яка діяла за себе та від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі довіреності, посвідченої Побіянською Н.Б., приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу 06.03.2012 № 642 в реєстрі, ОСОБА_2 безоплатно передали в дар ОСОБА_1 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , який в свою чергу прийняв у дар нерухоме майно, яке належало їм на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва від 03.01.1999.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, що регламентовано ч. 1 ст. 717 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Вказані вимоги діючого законодавства були виконані в повному обсязі.

З 19.06.2012 квартира перейшла в володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вибралися з квартири, забрали свої речі, передали йому ключі від квартири. У вказаній квартирі він проживає та зареєстрований разом із членами своєї родини, на нього виписані всі особові рахунки на оплату комунальних послуг (а.с.21-22, 23, 24).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , відповідно до договіру дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу від 19.06.2012.

Ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.17) стосовно власників квартири АДРЕСА_1 , містяться такі записи: з 19.04.2012 - ОСОБА_4 , форма власності - приватна, частка 1/4; ОСОБА_2 , форма власності - приватна, частка 1/4; ОСОБА_1 , форма власності - приватна, частка 1/4; ОСОБА_3 , форма власності - приватна, частка 1/4.

На даний час ОСОБА_1 не може зареєструвати своє право власності на 3/4 частини квартири, відповідно до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу від 19.06.2012, оскільки його мама ОСОБА_3 діяла за нотаріально посвідченим дорученням від імені брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.20).

ОСОБА_1 правомірно набув право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачі у справі жодних претензій стосовно договору дарування не пред`являють, заявлені вимоги не суперечать вимогам закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Правовідносини у справі виникли 19.06.2012, станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:

- в ЦК України містилися норми, як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (ч. 2 ст. 182, ст. 210, 657),

- за Законом України N 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11.02.2010 N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01.01.2013 (1878-VI пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 1878-VI).

Істотно, що ч. 3 ст. 3 Закону N 1952-IV (у редакції Закону N 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на п. 2 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України N 1878-VI від 11.02.2010.

Водночас ст. 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи ч. 3 ст. 3 Закону N 1952-IV (у редакції Закону N 1878-VI) не належали.

Крім того, чинна станом на 21.02.2011 редакція ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01.01.2013 (пп. 4 п. 3 розд. І, п.1 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 1878-VI).

Таким чином, на дату укладення договору дарування квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами ч. 3 ст. 3 Закону N 1952-IV (у редакції Закону N 1878-VI) та ч. 4 ст. 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.

З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

Таким чином, до 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відтак особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Суди попередніх інстанцій на зазначене вище уваги не звернули та помилково керувались тим, що позивач не зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно, тому в нього відсутнє право власності на спірну квартиру. (Постанова від 22.06.2021 № 334/3161/17 Верховний Суд. Велика Палата)

У Рішенні Конституційного Суду України від 13.03.2012 у справі N5-рп/2012 вказано: "Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 N 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу".

Відтак хоч Закон N1952-IV прийнятий пізніше, проте ст. 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення ст. 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. "пізніший закон скасовує попередній") у цій ситуації неможливе.

Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.

У практиці Європейського суду з прав людини знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania), "Стіл та інші проти Сполученого Королівства" (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).

Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа "Санді Таймз проти Сполученого Королівства" The Sunday Times v. The United Kingdom N 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті.

Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом.

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011, «Коробов проти України» від 21.10.2011, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, якщо суть вимоги пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

За вказаних обставин суд вважає за необхідним визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на майно, набуте на підставі договору дарування, що посвідчений 19.06.2012 приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б..

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Питання про стягнення судових витрат з відповідачів позивач не ставить.

На підставі викладеного, ст. 16, 182, 328, 334, 392,717, 719, 722 ЦК України та керуючись ст. 4, 6-13, 81, 141, 200, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Побіянська Неллі Борисівна про визнання права власності задовольнити поністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на майно, набуте на підставі договору дарування, що посвідчений 19 червня 2012 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Неллі Борисівною.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду через Ватутінський міський суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий В.А. Здоровило