Справа № 199/8586/23
(2/199/491/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Буточкіній М.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про звільнення майна з-під арешту,

В обгрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 03 березня 2008 року між ОСОБА_2 та Публічними акціонерним товариством «Ерсте Банк» укладено кредитний договір №0417/3729/2/11025.

З метою забезпечення виконання кредитного договору в іпотеку передано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкову територію (земельна ділянка) кадастровий номер на земельну ділянку: :01:470:0045, площею 0,0552 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить на праві приватної власності позичальнику ОСОБА_2 .

В 2008 році, позичальник не зміг виконувати умови кредитного договору, що призвелодо виникнення простроченої заборгованості, після чого банк скористався правом на захист свої інтересів як позасудовому так і в судовому порядку.

20.02.2009 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 699 про звернення стягнення на предмет іпотеки а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

01.06.2009 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 13219623 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

Під час проведення виконавчих дій накладено арешт на предмет іпотеки.

Виконавче провадження було завершено 09.02.2011 року на підставі п. 4.ст.47 (у попередній редакції) Закону України «Про виконавче провадження».

22.07.2011 року державним виконавцем повторного відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 699 від 20.02.2009 року про звернення стягнення заставленого майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Виконавче провадження № 28028511 завершено 20.12.2013 на підставі п.3 ст.47 ( у попередній редакції) Закону України «Про виконавче провадження».

16 лютого 2010 року Індустріальним районними судом м.Дніпропетровська на користь Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/3729/2/11025 від 03 березня 2008 року, в розмірі 134 863,69 доларів США та стягнуто судові витрати в розмірі 1 820 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2010 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2010 року змінено, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №014/3729/2/11025 від 03 березня 2008 року в розмірі 1 067 028,03 грн., в інший частині рішення залишено без змін.

Після набрання рішення суду законної сили було видано виконавчий лист про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк».

06.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №31091382 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-339 від 09.08.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» суму боргу у розмірі 1068848,03 грн., яке в свою чергу завершено 19.02.2016 року, відповідно до вимог п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції зі змінами від 28.12.2015).

Також у ОСОБА_2 наявні виконавчі провадження по стягнення боргу на користь інших стягувачів, а саме: ВП № 51590312 з примусового виконання виконавчого листа № 202/3026/15-ц від 10.12.2015 виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» суми боргу у розмірі 180449, 46 грн. Вказане виконавче провадження перебувало у відділі ДВС з 21.07.2016 року по 27.08.2020 року. -ВП №51454705 з примусового виконання виконавчого листа № 2/0417/5709/2012 від 17.09.2013 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» суми боргу у розмірі 228573,22 грн. -ВП №61277729 з примусового виконання вимоги № Ф-10865-53/64увід 10.05.2019 року, виданої ГУ ДПС у Дніпропетровській області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області суми боргу у розмірі 21030,09 грн. -ВП № 58825495 з примусового виконання вимоги № Ф-10865-53/64у від 14.11.2018 року, виданої ГУ ДПС у Дніпропетровській області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області суми боргу у розмірі 15819,54 грн.

Щодо набуття позивачем права вимоги за кредитним договором позивачем зазначено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2015 року замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-339/2010, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0417/3729/2/11025 від 03.03.2008 року у розмірі 1067028,03 грн. та судових витрат у розмірі 1820,00 грн. з ПАТ «Ерсте Банк» на ПАТ «Фідобанк».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2020 року замінено стягувача у виконавчому листі № 2-339/2010, виданому на виконання рішення суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» .

29.04.2021 року між ТОВ «Спектрум Ессетс» та ТОВ «Фінансова компанія «Айквітас» було укладено договір про відступлення права вимоги№29/04-21/2ДВ, відповідно до якого ТОВ «Спектрум Ессетс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Айквітас», а ТОВ «Фінансова компанія «Айквітас» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту та іпотеки, які укладено між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 .

29.04.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Айквітас» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги №29/04/2021-1ДВ, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Айквітас» відступило йому, а ОСОБА_1 набув право вимоги заборгованості за договором кредиту та іпотеки, які укладено між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 .

Листом заявою від 29.04.2021 року, позивач повідомив ОСОБА_2 , про те, що став кредитором та став іпотекодержателем. Це підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, Номер інформаційної довідки: 249094111, Дата, час формування: 03.05.2021 року 22:48:04.

ОСОБА_2 отримав цей лист повідомлення про, що є доказ підпис на повідомленні про вручення листа з описом вкладення.

18 серпня 2021 року Дніпровським апеляційним судом винесено постанову згідно якою замінено стягувача у виконавчому листі №2-339/2010 від 09 серпня 2010 року, виданому на виконання рішення суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Ерсте Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0417/3729/2/11025 від 03 березня 2008 року у розмірі 1 067 028,03 грн. та судових витрат у розмірі 1820,00 грн. з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектрум Ессетс" на ОСОБА_2 .

Після переходу до позивача права вимоги за кредитним договором між боржником та позивачем, як новим кредитором було досягнуто домовленість щодо добровільно врегулювання заборгованості шляхом переоформленняправа власності на предмет іпотеки за ним. Даний факт також підтверджуються місцем реєстрації (проживання) позивача, який співпадає з адресою предмета іпотеки. Цей факт підтверджується копією паспорта, а також довідкою про склад сім`ї №018232 від 22.06.2021 року. Позбавлення права власності є неприпустимим. Накладання арешту на предмет іпотеки порушує права, як іпотекодержателя.

Також доказом того, що позивач фактично користуюся будинком та землею, є те, що він оформив кадастровий номер на земельну ділянку: :01:470:0045, площею 0.0552 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована: АДРЕСА_1 .

З метою оформлення права власності позивач звертався до нотаріусів в м.Дніпрі, однак йому було відмовлено у проведенні нотаріальних дій через наявність арештів накладених на предмет іпотеки. Після чого, позивач звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 04 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

З метою набуття права власності на будинок, позивач звернувся до нотаріуса та перевірив Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та дізнався, що існує арешт (заборона) від приватного виконавця Лисенко Ю.О., а саме: номер запису про обтяження 49777036 від 31.03.2023 16:40:21, постанова про арешт майна боржника ВП№71430617, видано 31.03.2023, видавник: Приватний виконавець Лисенко Ю.О.

14.08.2023, позивач письмово звернувся до Приватного виконавця Лисенко Ю.О. з проханням закрити всі виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 , зняти арешти та заборони на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкову територію (земельна ділянка) кадастровий номер на земельну ділянку: :01:470:0045, площею 0,0552 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить на праві приватної власності позичальнику ОСОБА_2 .

Однак Приватний виконавцем Лисенко Ю.О. було відмовлено у задоволені заяви щодо скасування арешті з майна.

Посилаючись на вище викладене позивач просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно ОСОБА_2 , яке складається з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкова територія кадастровий номер на земельну ділянку: :01:470:0045, площею 0.0552 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме зняти: - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 49777036, що накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, ВП №71430617 від 31.03.2023 Приватним виконавцем Лисенко Юрієм Олександровичем; арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 67024724, що накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, ВП №71430617 від 31.03.2023 винесену Приватним виконавцем Лисенко Юрієм Олександровичем.

Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта майно, записи про арешт нерухомого майна: а саме 49777036 (спеціальний розділ) від 31.03.2023 №67024724 від 31.03.2023 року.

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

27.11.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду справи по суті позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, на дав заяву в якій підтримав позовні вимоги та просив провести розгляд у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій не заперечував проти позовних вимог та просив провести судовий розгляд у його відсутність.

Приватний виконавець Лисенко Ю.О. в судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 накладено арешти на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкова територія кадастровий номер на земельну ділянку: :01:470:0045, площею 0.0552 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме зняти: - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 49777036, що накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, ВП №71430617 від 31.03.2023 Приватним виконавцем Лисенко Юрієм Олександровичем; арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 67024724, що накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, ВП №71430617 від 31.03.2023 винесену Приватним виконавцем Лисенко Юрієм Олександровичем.

Позивачем було здійснено звернення до приватного виконавця Лисенко Ю.О. щодо наявних виконавчих проваджень по боржнику та з проханням скасувати арешти та заборони на іпотечне домоволодіння із земельною ділянкою.

Згідно листа приватного виконавця Лисенко Ю.О. від 31.08.2023 за №01-29/43906 зазначено, що відсутні правові підстави для зняття арешту з предмета іпотеки, оскільки відкрито виконавче провадження №71430617, крім того борг та виконавчий провадженням з ОСОБА_2 не сплачено.

Суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьова проти України зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнова проти України).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі Фрідлендер проти Франції).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, в обгрунтування заявлених позовних вимог належних доказів не надав.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України "Про виконавче провадження" , в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття арешту з нього може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статтей Закону України "Про виконавче провадження" .

Суд, з урахуванням зазначеного, проаналізувавши викладені норми Закону, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 81, 141, 237, 263-265, 280-282, 268 ЦПК України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 30,40,50,51,59,60 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) участинків справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

02.04.2024