ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/7086/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/679/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2024 року (місце ухвалення м. Ніжин) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ТОВ «Укр кредит фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування посилалось на те, що 14.07.2023 за допомогою веб-сайту https://creditkasa.ua сторони в справі уклали електронний кредитний договір № 1239-0968, який разом з Правилами надання споживчих кредитів складає єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким відповідачка була попередньо ознайомлена.

Вказує, що відповідно до умов договору відповідачка отримала від позивача кредит у розмірі 8200,00 грн, строк кредитування 300 календарних днів, заявлений строк 14 днів, комісія за видачу кредиту 15,00 % від суми кредиту, знижена відсоткова ставка 1,20 % у день, стандартна відсоткова ставка 1,50 % у день.

Проте зазначає, що відповідачка належним чином не виконувала своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та процентів, а тому станом на 05.10.2023 утворилась заборгованість у розмірі 19 417,60 грн.

У позові ТОВ «Укр кредит фінанс» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1239-0968 від 14.07.2023 у розмірі 19417,60 грн, з яких: прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту 1230,00 грн, прострочена заборгованість за кредитом 8200,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 9987,60 грн.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 05.02.2024 позовні вимоги ТОВ «Укр кредит фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр кредит фінанс» заборгованість у розмірі 18187,60 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачка не виконала належним чином узятих за договором зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 18187,60 грн, з яких: 8200,00 грн заборгованість за кредитом, 9987,60 грн заборгованість за процентами, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Також за висновком суду, відсутні підстави для стягнення комісії, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, враховуючи, що надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання послуг з розрахунково-касового обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником.

Не погодившись з рішенням суду, представник ТОВ «Укр кредит фінанс» на підставі довіреності Шевченко В.О. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05.02.2024 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі і стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 19417,60 грн, з яких: прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту 1230,00 грн, прострочена заборгованість за кредитом 8200,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 9987,60 грн.

За доводами скарги, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

У скарзі заявник зазначає, що умовами кредитного договору, Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «НА ВСЕ», Паспортом споживчого кредиту передбачено нарахування комісії за видачу кредиту, що не суперечить вимогам чинного законодавства, а оскільки відповідачка була ознайомлена з усіма умовами договору та погодилась з ними, такі умови не можна вважати несправедливими.

Заявник вважає, що включення до тексту Кредитного договору умов про сплату Відповідачем комісії за надання кредиту та подальше нарахування Позивачем зазначеної комісії та витребування її від Відповідача (в т.ч. в судовому порядку) є законним та обґрунтованим, оскільки вони базуються на чинних нормах спеціального законодавства України, які регламентують питання щодо саме надання споживчих кредитів, яким і є по своїй правовій суті і Кредитний договір.

За доводами заявника, Закон України «Про споживче кредитування», Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою НБУ № 16 від 11.02.2021, Кредитний договір передбачають право позивача як кредитодавця на встановлення комісії за надання кредиту за Кредитним договором.

В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду, викладений у постанові від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц, згідно якої починаючи з 10.06.2017, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», а також зміни до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», після чого зазначена стаття 11 прийняла той вигляд, який має і до цього моменту (цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"»).

Тому стверджує, що спеціальним законодавством України прямо визначені можливості Позивача (як небанківської фінансової установи) як включати до тексту кредитних договорів із споживачами (яким є і Відповідач) умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від Відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

Заявник вважає, що є всі належні правові підстави вважати, що включення до тексту Кредитного договору умови про необхідність сплати Відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії від Позивача є цілком обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству України, що регулює відносини, що склалися між Позивачем та Відповідачем.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду ОСОБА_2 подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 3 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом встановлено, що 14.07.2023 між ТОВ «Укр кредит фінанс» та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі кредитний договір № 1239-0968, за умовами якого відповідачка отримала кредит у сумі 8200,00 грн, стандартна процентна ставка 1,50 % за кожен день користування кредитом, комісія за видачу кредиту 15,00 % від суми виданого кредиту, базовий період 14 днів, строк кредитування 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту, дата повернення кредиту (виплати) 08.05.2024 (а.с. 11-13).

Указаний кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи веб-сайту ТОВ «Укр кредит фінанс» (https:// creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ«Укр кредит фінанс» (кредитодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.

На офіційному веб-сайті ТОВ «Укр кредит фінанс» (creditkasa.com.ua) у вільному доступі для всіх клієнтів «Укр кредит фінанс»» розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме, документи: договір кредиту (примірний договір на момент укладення); правила надання грошових коштів у кредит (діючі на момент укладення договору); згода на обробку персональних даних; публічна інформація; положення про конфіденційність.

Крім того, на вебсайті ТОВ «Укр кредит фінанс» розміщена довідкова інформація з наданням розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг.

Судом також встановлено, що отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 8200,00 грн підтверджується кредитним договором № 1239-0968 від 14.07.2023, який підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А5723 (а.с. 11-13), довідкою про перерахування суми кредиту від 14.07.2023 (а.с. 6), розрахунком (таблицею) заборгованості за кредитним договором, довідкою про укладений кредит, відповідно до якої станом на 05.10.2023 загальна заборгованість становить 19417,60 грн і складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 8200,00 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 9987,60 грн, простроченої заборгованості по комісії за видачу кредиту в розмірі 1230,00 грн (а.с. 6 зворот 7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала належним чином узятих за договором зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 18187,60 грн, з яких: 8200,00 грн заборгованість за кредитом, 9987,60 грн заборгованість за процентами, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Також за висновком суду, відсутні підстави для стягнення комісії, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, враховуючи, що надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання послуг з розрахунково-касового обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення простроченої заборгованості у розмірі 8200 грн та простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 9987,60 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за видачу кредиту у розмірі 1230 грн.

З рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині не погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч. ч. 1-2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин нерелевантну практику суду касаційної інстанції, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимоги позову про стягнення простроченої заборгованості по комісії за надання кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», який вже був чинний на день виникнення спірних правовідносин між сторонами, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням кредиту. З такою ж умовою договору погодилась ОСОБА_1 , підписавши кредитний договір одноразовим ідентифікатором, де було зазначено, що комісія за видачу кредиту становить 15 % від суми виданого кредиту.

Постанови Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 369/9293/15-у, від 02.09.2019 у справі № 361/7528/17, від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц, від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, на які посилався суд першої інстанції, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки кредитні договори у зазначених справах були укладені до набрання чинності Закону України «Про спрждивче кредитування». При вирішенні зазначених справ Верховний Суд посилався на чинні на момент укладення спірних договорів норми права, натомість у справі, що переглядається апеляційним судом, кредитний договір між сторонами укладено 14.07.2023, тобто на час отримання коштів у кредит відповідачкою Закон України «Про споживче кредитування» набув чинності 10 червня 2017 року, отже підлягав застосовуванню судом першої інстанції.

Апеляційний суд враховує також, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту не узгоджується з нормами матерального права, у зв`язку з чим заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05.02.2024 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за видачу кредиту, з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр кредит фінанс» суми простроченої заборгованості по комісії за видачу кредиту у розмірі 1230,00 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ТОВ «Укр кредит фінанс» у повному обсязі, слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та загальної суми стягнення, збільшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр кред фінанс» суму судового збору з 2018,00 грн до 2147,20 грн. Оскільки апеляційна скарга ТОВ «Укр кредит фінанс» підлягає задоволенню, у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 50), то відповідно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр кредит фінанс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3220,80 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» задовольнити.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за надання кредиту скасувати та змінити в частині розподілу судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» (; юридична адреса: бул. Лесі Українки, 26, офіс 407, м. Київ, 01133) 1230,00 грн простроченої заборгованості по комісії за видачу кредиту, збільшивши розмір стягнутої заборгованості з 18187,60 гр до 19417,60 грн.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2024 року змінити в частині визначення розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» судового збору, збільшивши суму судового збору з 2018,00 грн до 2147,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» (; юридична адреса: бул. Лесі Українки, 26, офіс 407, м. Київ, 01133) 3220,80 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 09.05.2024.

Головуючий Судді :