КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Печерського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1, заінтересована особа - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби (далі - орган ДВС), в якій просив:

визнати неправомірними дії Печерського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Печерський ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві) щодо зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1;

поновити його порушене право шляхом зобов`язання Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві вчинити виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, спрямовані на фактичне виконання рішення суду у справі № 757/18925/22-ц.

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року у справі № 757/18925/22-ц стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») на користь ОСОБА_1 415 740,64 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 29 березня 2023 року.

Виданий 26 червня 2023 року на примусове виконання вказаного судового рішення виконавчий лист пред`явлений ним до Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, який 07 липня 2023 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1.

Одночасно 07 липня 2023 року цим органом ДВС винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Укрзалізниця».

На підставі даної постанови органом ДВС не вчиняються виконавчі дії, спрямовані на фактичне виконання рішення у справі № 757/18925/22-ц.

Заявник такі дії (бездіяльність) Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві вважав протиправними, незаконними та вчиненими з порушенням норм законодавства України і його прав як стягувача заробітної плати (середнього заробітку), який був незаконно звільнений, що стало підставою для звернення до суду із вказаною скаргою.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Корсуна Ю.Ю. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Заявник в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що зупинення виконавчого провадження передбачено у статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», в той час як стаття 34 та пункт 10-3 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону містить визначення як зупинення виконавчих дій.

Тобто, законодавець розрізняє зупинення виконавчого провадження та зупинення вчинення виконавчих дій, а отже державний виконавець вчинив неправомірні дії, пов`язані з виконанням рішення суду, які призводять до порушення його прав на захист, передбачених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

При зупиненні виконавчого провадження також було порушено головний принцип про гарантії Конституції України, а саме щодо виплати заробітної плати.

Звертає увагу апеляційного суду, що АТ «Укрзалізниця» за 2023 рік увійшло до 10 найприбутковіших підприємств.

За таких умов вважає, що дії (бездіяльність) органу ДВС щодо невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, є неправомірними, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм чинного законодавства та його прав на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що за своїм змістом є заробітною платою у розумінні частини другої статті 235 КЗпП України.

Заявник також вказує, що заборона виконання судового рішення такої категорії справ, де боржником є АТ «Укрзалізниця», встановлена Законом України від 28 липня 2022 року № 2468-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння процесам релокації підприємств в умовах воєнного стану та економічного відновлення держави», є об`єктивно несправедливим механізмом, оскільки грубо порушує права особи, яка була незаконно звільнена з роботи, а також суперечить Конституції України.

З урахуванням викладеного, на думку заявника, існує очевидна підстава вважати, що своїми діями (бездіяльністю) Печерський ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві порушує його законні права та інтереси як стягувача у виконавчому листі. Зупинення виконавчого провадження не відповідає вимогам, встановленим як Конституцією України, так і практикою Європейського суду з прав людини, тоді як фактичне виконання судового акту відповідатиме інтересам стягувача та не порушуватиме його законні права та інтереси, які гарантуються основним законом держави.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» в особі представника - адвоката Штирхун І.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи заявника є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що норми Закону від 28 липня 2022 року № 2468-IX, яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-3, не визнані такими, що не відповідають Конституції України, а тому дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій є такими, що відповідають діючому законодавству.

Крім того звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18925/22-ц заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року було скасовано з ухваленням нового судового рішення, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 61 973,76 грн.

АТ «Укрзалізниця» в добровільному порядку виконало постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року та сплатило всі кошти, що підлягали стягненню відповідно до цього судового рішення, в тому числі сплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 61 973,76 грн, що підтверджується наданими платіжними дорученнями від 30 вересня 2024 року.

Суб`єкт оскарження правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Лугова О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити ухвалу судупершої інстанції без змін.

Інші учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили,тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заінтересованої особи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення задоволено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 415 740,64 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 29 березня 2023 року.

Виданий 26 червня 2023 року на примусове виконання вказаного судового рішення виконавчий лист пред`явлений ОСОБА_1 до Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ).

Постановою заступника начальника відділу Коваль Л.І. від 07 липня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Іншою постановою заступника начальника відділу від 07 липня 2023 року виконавче провадження № НОМЕР_1 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 53314543.

Одночасно 07 липня 2023 року заступником начальника відділу винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа від 26 червня 2023 року на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні на підставі пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесена з дотриманням вимог чинного законодавства України, а стягувачем не доведено наявність інших порушень у діях чи бездіяльності державного виконавця, які можуть бути предметом розгляду по суті у даній категорії справ.

При цьому судом наголошено, що заявник не оскаржує постанову про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1, не зазначає, які саме дії повинен вчинити державний виконавець, спрямовані на фактичне виконання рішення суду у справі № 757/18925/22-ц, а зміст його скарги зводиться до незгоди із постановою заступника начальника відділу від 07 липня 2023 року про зупинення вчинення виконавчих дій, питання про скасування якої не порушується у поданій скарзі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

В пункті 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Колегія суддів зазначає, що в силу приписів вищезазначених положень законодавства, що регулює порядок вчинення виконавчих дій державним виконавцем, останній повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» державного виконавця.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас підпунктом 1 пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні, зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Укрзалізниця».

Вище було наведено зміст підпункту 1 пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким імперативно унормовано дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень, боржником за якими є АТ «Українська залізниця».

Таке зупинення та його строки встановлено на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні.

За своєю суттю воєнний стан є особливим правовим режимом, який може бути введений за певних умов на території всієї України, або окремих її місцевостях. Підставами для введення воєнного стану може стати як збройна агресія чи загроза нападу, так і небезпека державній незалежності України, її територіальній цілісності.

Із 24 лютого 2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан, відтоді його продовжували вже кілька разів і наразі воєнний стан в Україні триває.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, у державного виконавця були визначені статтею 19 Конституції України, нормами Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зупинення вчинення виконавчих дій щодо виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року у справі № 757/18925/22-ц, боржником за яким є АТ «Укрзалізниця».

Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14 березня 2024 рокуу справі № 159/22/22 та від 10 червня 2024 року у cправі № 760/9300/17-ц.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на внесені зміни у Закон № 1404-VIII, встановивши, що боржником у справі є АТ «Укрзалізниця», суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки, що державний виконавець не міг вчиняти будь-які виконавчі дії у виконавчому провадженні, де боржником є АТ «Українська залізниця», та вірно прийняв постанову від 07 липня 2023 року про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Вказана норма (щодо мораторію) носить визначений, недвозначний характер і її неможливо тлумачити без урахування її дійсного змісту (ширше, ніж буквальний текст), так як відповідне може призвести до безпідставного та довільного пристосування норми права до поточних фактичних правовідносин та відходу від її дійсного змісту.

Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що посадова особа органу ДВС не допускала неправомірних дій чи бездіяльності та порушення приписів Закону України «Про виконавче провадження» відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що положення статті 34 Закону України № 1404-VIII не містить такої підстави для зупинення виконавчих дій. Постанова виносилась державним виконавцем на підставі пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII і хоча в статтю 34 вказаного закону не вносились зміни, з урахуванням пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону, останні містять імперативні норми щодо дій державного виконавця на період дії воєнного стану за участю боржника - АТ «Укрзалізниця».

Необґрунтованими є доводи заявника про те, що державним виконавцем вчинено неправильну дію у виконавчому провадженні. Як вбачається з копії постанови виконавчого провадження, державним виконавцем було зупинено вчинення виконавчих дій відповідно до пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, а не зупинено виконавче провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (стаття 38 Закону № 1404-VIII).

Також апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні норми права та обставини спірних правовідносин сторін.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Аналіз матеріалів справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18925/22-ц апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Печерського районного суд м. Києва від 09 травня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року скасовано з ухваленням нового судового рішення.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 61 973,76 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Таким чином на момент перегляду даної справи (провадження) в апеляційному порядку заочне рішення Печерського районного суд м. Києва від 09 травня 2023 року, яке підлягало примусовому виконанню Печерським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у межах зведеного виконавчого провадження № 53314543, скасовано.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Правові підстави закінчення виконавчого провадження визначаються статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом п`ятої частини першої якої встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 761/24136/15-ц сформульовано висновок про те, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав.

Отже, заявлені вимоги поданої скарги, навіть незважаючи на законність дій державного виконавця в частині прийнятого процесуального рішення щодо зупинення вчинення виконавчих дій, не є ефективним способом захисту, оскільки їх задоволення ніяким чином не призведе до поновлення прав стягувача, які він вважав порушеними у межах зупиненого виконавчого провадження.

Обрання особою неефективного способу захисту, який не призводить до поновлення прав особи, яка звертається до суду є самостійною, достатньою підставою до відмови в задоволенні скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Відтак, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги з огляду на зміст її вимог є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і зазначеній вище правовій позиції Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та визнаннянеправомірними дій Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та поновлення порушеного, на думку заявника, права шляхом зобов`язання зазначеного органу ДВС вчинити виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, спрямовані на фактичне виконання скасованого заочного рішення Печерського районного суд м. Києва від 09 травня 2023 року у справі № 757/18925/22-ц.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги надії (бездіяльність) органу ДВС щодо зупинення виконавчого провадження постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заявник звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а ухвала суду першої інстанції залишається без змін, відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтею 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній