Провадження № 2/205/870/24
16 січня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Приходченко О.С.
при секретарі Король Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
ОСОБА_1 28 вересня 2023 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року клопотання про витребування доказів було задоволено.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року вирішено питання про розгляд справи в заочному порядку.
Позивач у своєму позові посилався на те, що він є сином відповідача і ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. 13 травня 1978 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1986 року ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок було придбано відповідачем і його дружиною, ОСОБА_3 , за спільні кошти, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач вважає себе одноосібним власником, відмовляється надати письмову згоду як одного з подружжя, що є живим, на визначення частки ОСОБА_3 , документи на майно також не надає. Оформлення правовстановлюючого документа на одного з подружжя на майно, набуте за час шлюбу, жодним чином не свідчить про зміну правового режиму майна і не тягне за собою обмеження прав іншого з подружжя на свою частку у спільній власності. 18 жовтня 2016 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 04 лютого 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на зазначене майно. Також зазначив, що у правовстановлюючому документі наявна невідповідність адреси. В договорі купівлі-продажу від 27 січня 1986 року зазначена адреса нерухомого майна як АДРЕСА_1 . Згідно з переліком найменувань містобудівного кадастру та адресного плану на території Новокодацького району м. Дніпра існує провулок Валуйський, вулиці Валуйської або Валуйського не існує у м. Дніпрі. Для подальшої реєстрації права власності на успадковану частину житлового будинку необхідно встановити факт дійсної адреси, яка підтверджується технічним паспортом на будинок. Просив суд встановити факт, що дійсна адреса житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки судові не повідомив. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 травня 1978 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а.с. 22), від якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 107 оберт), і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).
На підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-242, ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ) (а.с. 24).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 14). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно.
18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 100 оберт).
18 жовтня 2016 року до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті своєї матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 101).
18 жовтня 2016 року до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся ОСОБА_2 (а.с. 101 оберт).
Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 04 лютого 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюваних документів (а.с. 128 оберт-129).
З приводу встановлення факту дійсності адреси спірного житлового будинку суд приходить до такого висновку за наступних підстав.
На підставі ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пуктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до чинного ЦПК України юридичний факт встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У своєму позові ОСОБА_1 просить встановити факт, що дійсна адреса житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № НОМЕР_1 , право власності на який на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1986 року зареєстровано за ОСОБА_2 , є АДРЕСА_1 .
Як вбачається з відкритих джерел інформації, дійсно АДРЕСА_2 . За таких обставин, суд приходить до висновку, що дійсно в договорі купівлі-продажу було допущено помилку.
Разом з тим, факт ідентичності, чи тотожності, розбіжності у написанні адреси у судових рішеннях не підлягає встановленню у судовому порядку.
Таким чином, позовні вимого в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, цей кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Подібним чином питання спільної власності подружжя регулював і КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірний житловий будинок (16 січня 1986 року).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Частиною 1 статті 27 КпШС України визначено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте, угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 13 травня 1978 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано житловий будинок, а саме у 1986 році, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 січня 1986 року, посвідченим Другою дніпропетровською державною нотаріальної конторою. Право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 згідно з правовстановлюючими документами) у м. Дніпрі було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно із положенням ч. 1 ст. 28 КпШС України в разу поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.
Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти подружжя, тому вказане нерухоме майно має статус спільного сумісного майна подружжя. Спростування вказаного твердження судові не надано. Враховуючи положення ч. 1 ст. 28 КпШС України, частки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з правовстановлюючими документами) у м. Дніпрі є рівними, тобто по частині.
Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16 ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем за життя цього права у встановленому законодавством України порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який зареєстрували 13 травня 1978 року, та у період шлюбу подружжям було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто, відповідно до вимог 22 КпШС України вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. В той же час, ОСОБА_3 померла, а ОСОБА_2 , на якого було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок відмовляється надати правовстановлюючі документи на нього, а тому ОСОБА_1 , який є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , має законне право вимоги визнання за ним права власності на спадщину.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 111 грн. 19 коп. (а.с. 1), враховуючи, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути 1 963 грн. 99 коп.
На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 КпШС України, ст. 60, 61, ч. 1 ст. 65, ч. 1 ст. 70, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 263, 264, ч. 4 ст. 268, ч. 1 ст. 280, ст. ст. 281, 282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 46,2 кв.м., житловою 40,8 кв.м., прибудови літ. а-1, ґанку літ. а1, літньої кухні літ. Б, сараїв літ. В, Г, погреба з шийкою літ. Д, убиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісів літ. И, К, споруд № 1-10, І, ІІІ, в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1 963 (однієї тисячі дев`ятисот шістдесяти трьох) гривень 99 коп.
Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення позивачем може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя: