Справа № 462/9997/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Коць Н.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 20.12.2023 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що дане житло не приватизоване, він зареєстрований в такому з 08.01.1968 року. Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1087 від 18.07.2019 року він являється наймачем даної квартири. У квартирі окрім нього зареєстрована також відповідач ОСОБА_2 . Зазначив, що відповідач понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, обов`язків по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг не несе, хоча оплата за такі послуги нараховується з врахуванням двох зареєстрованих в помешканні осіб. Крім цього, позивач не може без відповідача оформити документи щодо приватизації житла та оформлення субсидії. Вважає, що за таких обставин реєстрація відповідача в даній квартирі порушує його права, тому з підстав, передбачених ст.71 ЖК України просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Ухвалою суду від 08.02.2024 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала та не заперечила щодо визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, оскільки відповідач позов визнає.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Львова.

Згідно довідки відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №129241 від 02.08.2023 року (а.с.7) в даній квартирі зареєстровано двоє осіб: позивач ОСОБА_1 з 08.01.1968 року, та відповідач ОСОБА_2 з 01.06.2023 року.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1087 від 18.07.2019 року визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 та вирішено укласти з ним договір житлового найму цього жилого приміщення.

Також встановлено, що відповідач з моменту реєстрації, а саме з 01.06.2023 року, у вказаній квартирі не проживає, що підтверджується актами ОСББ «Ганкевича 7» від 01.08.2023 року, 01.10.2023 року, 01.12.2023 року (а.с.9-14).

Суду не надано доказів на спростування повідомлених позивачем обставин того, що відповідачу ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, вона не користується таким та не приймає участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу.

Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання нею позову, оскільки згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст.9ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є ст.72 ЖК УРСР, у ст.71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім?ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Судом встановлено відсутність відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з 01.06.2023 року, що доведено позивачем та не заперечується відповідачем.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 відсутня за місцем своєї реєстрації на АДРЕСА_2 і не проживає в цьому житлі понад шість місяців, з огляду на визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, тому ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідача судові витрати.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачем сплачено 1075 грн. судового збору (а.с.21), а тому ОСОБА_1 слід повернути з державного бюджету 537,50 грн. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову).

Керуючись ст.12, 13, 82, 89, 200, 206, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, в сумі 537,50 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 07.05.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний