ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1663/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Березюк А. І.,

представника ОСОБА_1 адвоката Гончаренко О. В.,

представника АТ «Райффайзен Банк» адвоката Сандуляк С. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року в складі судді Зелінської І.В. у справі № 641/11400/13-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, стягувач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області (далі- ВОХО) ОСОБА_3 , стягувач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»).

Скарга мотивована тим, що постановою приватного виконавця ВОХО Бабенка Д.А. від 01 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження № 67340149 з примусового виконання виконавчого листа № 641/117400/13-ц, виданого 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на належну йому квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною 2 857 334 грн.

Вказував, що виконавчий лист було виданий на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» (м. Харків, вул. Новгородська, 11, ), проте приватним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження стягувачем вказано АТ «Райффайзен Банк» (м. Київ, вул. Лєскова, 9, ).

Вважає дії приватного виконавця неправомірними, оскільки останній здійснив заміну сторони виконавчого провадження, що відновиться до повноважень виключно суду.

Також, з нього було стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28518, 54 доларів США, що не відповідає вимогам діючого законодавства, яке не передбає можливості стягнення основної винагороди приватного виконавця в іноземній валюті.

Початкова вартість квартири, на яку звернуто стягнення, визначена у національній валюті, а тому основна винагорода мала бути розрахована від вартості квартири у гривні.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною постанову приватного виконавця ВОХО Бабенка Д.А. від 01 листопада 2021 року і зобов`язати приватного виконавця усунути допущені порушення Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті до виконання виконавчого листа № 641/11400/13-ц, виданого стягувачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 29 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова.

14 лютого 2022 року приватним виконавцем ВОХО Бабенко Д.А. подано відзив, в якому він просив скаргу залишити без задоволення, а також стягнути на його користь витрати на професійну правову допомогу в сумі 24 000 грн.

Відзив мотивовано тим, що Харківська обласна дирекція «Райффайзен Банк Аваль» є відокремленим підрозділом юридичної особи АТ «Райффайзен Банк» (колишні назви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Райффайзен Банк Аваль»), а тому доводи скаржника про заміну стягувача є необґрунтованими. Заява про відкриття виконавчого провадження подана повноважним представником АТ «Райффайзен Банк Аваль». ОСОБА_1 вже подавалася скарга з підстав прийняття виконавчого документу від особи, що не вказана у виконавчому листі, яку ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2021 року було залишено без задоволення.

Основна винагорода приватного виконавця у розмірі 10% відсотків від суми боргу за виконавчим документом розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 643 від 08 вересня 2016 року та становить 28 518, 54 доларів США. Постанова приватного виконавця про її стягнення від 01 листопада 2021 року за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства України, розмір винагороди є правомірним.

29 листопада 2021 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі його заяви, постанова про стягнення основної винагороди виконавця до примусового виконання не пред`являлася. Жодні заходи з примусового виконання судового рішення вже не здійснюються, а основна винагорода приватного виконавця не стягувалася, а тому ОСОБА_1 не доведено в чому полягало порушення його прав і які негативні наслідки мали місце.

Вважав, що належним способом захисту для заявника є оскарження саме постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди.

15 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Райффайзен Банк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якій банк просив скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що Харківська обласна дирекція «Райффайзен Банк Аваль» є відокремленим підрозділом Банку, що не має статусу юридичної особи і здійснює банківську господарську діяльність від імені Банку. Стягувачем же є юридична особа. Також, 23 квітня 2021 року рішенням загальних зборів акціонерів № 36-62 назву банку змінено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Райффайзен Банк».

Вищевказані обставини вже були предметом судового розгляду та 12 жовтня 2021 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Також вказано, що в день винесення постанови про відкриття виконавчого провадження винесена постанова про стягнення основної винагороди, як містить необхідний розрахунок основної винагороди, яка розрахована у відповідності до чинного законодавства. Крім того, приватним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі заяви Стягувача. Цією постановою було припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. У добровільному порядку ОСОБА_1 основну винагороду приватному виконавцю не сплачував.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Бабенка Дмитра Анатолійовича витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час відкриття виконавчого провадження та визначення основної винагороди приватний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а тому скарга задоволенню не підлягає. Розбіжності у назві стягувача у оскаржуваній постанові обумовлені зміною організаційної-правової форми юридичної особи стягувача на момент видачі виконавчого документа та його повторного пред`явлення до виконання, а тому відсутні підстави вважати, що виконавче провадження відкрито за заявою неналежного стягувача. Також, виконавчий лист видано на вимогу в рахунок погашення заборгованості у розмірі 285 185,37 доларів США, а тому визначення винагороди приватного виконавця не суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторони, зі скаржника на користь приватного виконавця суд стягнув 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

05 березня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що початкова вартість квартири в виконавчому документі визначена у розмірі 2857334 грн, а тому у разі її реалізації приватний виконавець мав би право на отримання 28573,34 грн основної винагороди, а не 28518,54 доларів США як було визначено приватним виконавцем.

Також, приватним виконавцем у порушення вимог закону вказану винагороду визначено в постанові про відкриття виконавчого провадження, а не окремою постановою.

Відповідно до пункту 1.3 Статуту АТ «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а тому висновки суду першої інстанції про зміну організаційно-правової форми юридичної особи та подання заяви належним стягувачем АТ «Райффайзен Банк» є помилковими.

Вказував, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 про відсутність заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі не є релевантиними до вказаної справи та не свідчать про правомірність використання долару США в розрахунках основної винагороди приватного виконавця.

Стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки приватний виконавець та його представник не приймали участь у судових засіданнях. Ксерокопія платіжного доручення № 9120 від 11 лютого 2022 року не є належним доказом, оскільки відсутні будь-які данні перерахування коштів, проведення операції банком, підпис представника банку, печатка тощо.

04 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку АТ «Райффайзен Банк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив ухвалу суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що Харківська обласна дирекція є відокремленим підрозділом Банку, що не має статусу юридичної особи і здійснює банківську та господарську діяльність від імені Банку, а тому стягувачем або боржником є юридична особа, а не її відокремлений структурний підрозділ. У своїй заяві про відкриття виконавчого провадження банк повідомив приватного виконавця про зміну назви з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» відповідно до протоколу Загальних зборів акціонерів № 36-62 від 23 квітня 2021 року.

Питання правонаступництва та законності подання виконавчого документу вже було предметом розгляду у межах розгляду інших скарг ОСОБА_1 .

Зважаючи, що кредит надано у доларах США та стягнутий на користь Банку також у валюті кредиту відповідно до рішення суду, то основну винагороду виконавця правомірно визначено у зазначеній валюті.

У виконавчому провадженні № 67340149 постанова про стягнення основної винагороди винесена в день винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; містить необхідний розрахунок основної винагороди; порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця в постанові роз`яснено тому доводи скаржника щодо неправомірності дій державного виконавця щодо визначення суми основної винагороди, виходячи з визначеної суми заборгованості у доларах США за виконавчим документом у постанові про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Гончаренко О. В., який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ «Райффайзен Банк» адвоката Сандуляк С. А., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року в розмірі 285 185,37 (доларів США, що еквівалентно 2 279 486, 64 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 172 779,47 доларів США, що еквівалентно 1 381 026 грн. 30 коп, прострочена заборгованість по процентам - 81 911, 68 доларів США, що еквівалентно 654 720 грн 04 коп, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 20 324, 25 доларів США, що еквівалентно 162 454 грн 73 коп, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 160,97 доларів США, що еквівалентно 81 288 грн 57 коп, звернуто стягання на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 136,8 кв. м, житловою площею 87,3 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Зубарєвим Ігорем Юрієвим 8 вересня 2004 року за № 8099, шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 2 857 334 грн.

На виконання вказаного рішення 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 641/11400/13-ц, Боржником за вказаним листом є ОСОБА_1 ; стягувач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», (том 1, а. с. 92).

Постановою приватного виконавця ВОХО Бабенко Д.А. від 01 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження № 67340149 з примусового виконання виконавчого листа № 641/11400/13-ц. Постановлено зобов`язати боржника ОСОБА_1 подати декларацію про доходи та майно протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження та стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28 518,54 доларів США. Стягувачам відповідно до вказаної постанови зазначено АТ «Райффайзен Банк» () (том 1, а. с. 94-95).

В цей же день 01 листопада 2021 року приватним виконавцем ВОХО Бабенком Д.А. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 28 518,54 доларів США. Ознайомлено сторони виконавчого провадження з розрахунком суми основної винагороди приватного виконавця, яка встановлюється у вигляді відсотка суми (10 відсотків згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 08 вересня 2016 року), що підлягає стягненню за виконавчим документом та становить 285 185,7 доларів США * 10% = 28 518,54 доларів США (том. 96-97).

25 листопада 2021 року АТ «Райффайзен Банк» подано заяву про повернення виконавчого листа, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі № 641/11400/13-ц (том. 1, а. с. 98).

Постановою приватного виконавця ВОХО Бабенко Д.А. від 29 листопада 2021 року виконавчий лист № 641/11400/13-ц, виданий 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова, повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (том 1, а.с. 99-100).

Протоколом Загальних зборів акціонерів № 36-58 від 28 квітня 2018 року прийнято рішення про зміну найменування Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником за всіма правами та обов`язками Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Протоколом Загальних зборів акціонерів АТ «Райффайзен Банк» № 36-62 від 23 квітня 2021 року, змінено найменування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Райффайзен Банк Аваль», а потім на АТ «Райффайзен Банк» ( том 2, ас. 12).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Харківська обласна дирекція «Райффайзен Банк Аваль» є відокремленим підрозділом АТ «Райффайзен Банк», що не має статусу юридичної особи (том 1, а.с. 115).

З огляду на викладене, твердження боржника, що ВП № 67340149 відкрито за заявою неналежного стягувача - АТ «Райффайзен Банк» (ЄДРПОУ - 14305909), а не ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської дирекції банку (ЄДРПОУ - 23321095), як зазначено у виконавчому документі, суд відхиляє як неспроможні, зумовлені зміною організаційної-правової форми юридичної особи стягувача на момент видачі виконавчого документа та його повторного пред`явлення до виконання.

Також, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, у травні 2021 року ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д. А., в якій просив: визнати неправомірною постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 15 квітня 2021 року № 65172164; зобов`язати приватного виконавця усунути допущені порушення Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті рішення щодо виконавчого листа № 641/11400/13-ц, виданого 23 листопада 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова стягувачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2023 року та постановою Верховного Суду від 16 червня 2023 року, вказану скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс»).

Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012).

Згідно з частиною 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Аналогічного змісту норма закріплена у частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Порядок вчинення виконавчих дій приватним виконавцем регламентований Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Незазначення чи помилкове зазначення у виконавчому документі певних реквізитів за умови, що інші його реквізити дають підстави ідентифікувати стягувача та боржника, не може вважатися обставиною, що унеможливлює здійснення виконавчого провадження.

Повернення виконавчих документів лише з таких підстав визнається формалізмом, який не сприяє забезпеченню ефективного виконання судових рішень на практиці та фактично призводить до затягування виконання виконавчого листа, що порушує право на ефективний судовий захист і створює передумови для порушення Україною норм статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у певних випадках статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції (висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 826/9021/18).

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

За статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року, кредитний договір № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року було укладено ОСОБА_4 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Також, для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 014/02/3-1300/3-06 саме з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року в розмірі 207 353,80 доларів США, що еквівалентно 1 653 335 грн. 52 коп., судові витрати в розмірі 2183 грн. 60 коп., а всього 1 655 519 грн. 12 коп.

Оскільки кредитний та іпотечний договір було укладено саме з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк»), рішення про стягнення кредитної заборгованості стягнуто саме на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк»), та зважаючи, що Харківська обласна дирекція «Райффайзен Банк» є відокремленим підрозділом АТ «Райффайзен Банк», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в цій частині.

Щодо вимог скарги про визначення розміру винагороди приватного виконавця, то суд керується таким.

Відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного, державного виконавців або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14/639цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17 (провадження № 14-658цс18), від 03 квітня 2019 року у справах № 370/1034/15 (провадження № 14-103цс19), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14-223цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14-324цс19).

Матеріали справи свідчать, що 01 листопада 2021 року приватним виконавцем було винесено, окрім постанови про відкриття виконавчого провадження (том 2, а.с. 94, 95), постанову про стягнення з боржника основної винагороди (том 2, а.с 96 (зворот), 97).

Саме в постанові про стягнення з боржника основної винагороди від 01 листопада 2021 року була розрахована сума основної винагороди приватного виконавця, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , з огляду на що останній не позбавлений можливості оскаржити постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в порядку адміністративного судочинства.

Щодо судових витрат, то судова колегія керується таким.

Матеріали справи свідчать, що 07 лютого 2022 року між Адвокатським об`єднання «Міграційна підтримка» та приватним виконавцем ВОХО Бабенком Д.А. укладено договір-доручення про надання правової допомоги, предметом якого є надання правової допомоги та здійснення захисту законних прав та інтересів Клієнта у судовій справі 641/11400/13-ц на усіх стадії ведення та розгляду даної справи, в тому числі шляхом складання та подання до суду відзивів заперечень, пояснень, клопотань, заяв, запитів, тощо (том 1, а.с. 101 -102).

07 лютого 2022 року між вказаними сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору - доручення про надання правової допомоги від 07 лютого 2022 року, відповідно до якої сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 24000 грн (том 1, а.с.103)

Вказані кошти було сплачено ОСОБА_3 11 лютого 2022 року на користь АО Міграційна підтримка» (том 1, а.с. 103).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвокатів зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, судова колегія погоджується з висновками суду про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 в сумі 4000 грн.

Доводи ОСОБА_1 , що приватний виконавець та його представник не приймали участь у судових засіданнях, а тому підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні є необґрунтованими, оскільки при визначені розміру відшкодування судом першої інстанції були враховані зазначені обставини та обсяг правової допомоги, яка була надана приватному виконавцю ВОХО Бабенку Д.А., та з урахуванням всіх обставин розмір заявлених до стягнення витрат було зменшено.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою на підставі норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 травня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина