№ 201/9326/24
провадження 2-о/201/423/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 серпня 2024 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Заявник у своїй заяві та з представником посилаються на те, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 мала прізвище ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу з ОСОБА_3 її прізвище ОСОБА_2 було змінено на ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище ОСОБА_4 . 03 серпня 1993 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу їй було присвоєне прізвище ОСОБА_7 . Цей шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 . Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище « ОСОБА_7 ».

17 жовтня 2000 року ОСОБА_8 отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , в якому при перекладі її прізвища (з російської мови на українську) була допущена помилка, тобто зазначено прізвище « ОСОБА_9 » замість правильного відповідно до свідоцтва про шлюб « ОСОБА_10 ». В подальшому всі документи оформлювались на прізвище ОСОБА_9 , в тому числі податки та збори, в тому числі й відрахування у Пенсійний фонд.

20 травня 2024 року заявниця звернулася до ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії. Право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 рік. Але відповідно до Рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФ України в Запорізькій області від 07 травня 2024 року № 92 було вирішено, що з наданих документів підлягає зарахуванню страховий стаж лише 25 років та 8 місяців. Не було зараховано: період навчання згідно диплому А № 486715 від 03 березня 1983 року, оскільки прізвище заявниці в свідоцтві про укладення шлюбу не відповідає даним паспорта (в дипломі ОСОБА_7 , а в паспорті Прістова); періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_4 від 12 березня 1983 року, оскільки на титульній сторінці трудової книжки зроблено запис про зміну прізвища заявниці (Пристова на російській мові) згідно свідоцтва про укладення шлюбу, що не відповідає даним паспорта (Прістова - укр. мова); період навчання згідно посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 .. Таким чином, заявниці було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Тому, вона вимушена звернутись до суду з метою встановлення фактів, що мають юридичне значення. Таким чином, з метою надання можливості підтвердження стажу роботи з метою оформлення відповідної пенсії їй необхідно встановити факт, що вказані документи належать саме їй; внести виправлення у вказані документ в частині правильності написання її повних даних прізвища, імені та по батькові для заявника в позасудовому порядку неможливо. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про навчання, освіту, народження, працевлаштування і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в її прізвищі у вказаних документах. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь надійшла негативна, з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просив суд встановити юридичний факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючих документів диплома НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року; трудової книжки НОМЕР_4 ; посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, задовольнивши заяву.

Представник заінтересованої особи ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в зверненні до суду не погодилися з заявою і вважали за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, по закону і рішення винести без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку заявника, заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого Ленінським районним ЗАГС Дніпропетровської області від 15 червня 1964 року, мала прізвище ОСОБА_2 .

Після укладення шлюбу з ОСОБА_3 її прізвище ОСОБА_2 було змінено на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 , виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Дніпропетровська 26 липня 1984 року.

Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом РАЦС ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_9 від 06 січня 1993 року.

03 серпня 1993 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_10 від 03 серпня 1993 року, виданим Кіровським відділом РАГС м Дніпропетровська. Після укладення шлюбу їй було присвоєне прізвище ОСОБА_7 .

Цей шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 02 вересня 2003 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська. Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище « ОСОБА_7 ».

17 жовтня 2000 року ОСОБА_8 отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 17 жовтня 2000 року, в якому при перекладі її прізвища була допущена помилка, тобто зазначено прізвище « ОСОБА_9 » замість правильного відповідно до свідоцтва про шлюб « ОСОБА_10 ».

В подальшому всі документи оформлювались на прізвище ОСОБА_9 , в тому числі податки та збори, в тому числі й відрахування у Пенсійний фонд.

20 травня 2024 року заявниця звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії. Право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 рік. Але відповідно до Рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07 травня 2024 року № 92 було вирішено, що з наданих документів підлягає зарахуванню страховий стаж лише 25 років та 8 місяців. Не було зараховано: період навчання згідно диплому НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року, оскільки прізвище заявниці в свідоцтві про укладення шлюбу не відповідає даним паспорта (в дипломі ОСОБА_7 , а в паспорті ОСОБА_9 ). Даний документ був виданий на прізвище ОСОБА_2 (прізвище заявниці згідно свідоцтва про народження), але не був прийнятий до зарахування страхового стажу, оскільки моє прізвище за паспортом громадянина України не відповідає свідоцтву про шлюб; періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_4 від 12 березня 1983 року, оскільки на титульній сторінці трудової книжки зроблено запис про зміну прізвища заявниці (Пристова на російській мові) згідно свідоцтва про укладення шлюбу, що не відповідає даним паспорта (Прістова - укр. мова); період навчання згідно посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 .

Таким чином, заявниці було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Тому, вона вимушена звернутись до суду з метою встановлення фактів, що мають юридичне значення.

З метою надання їй можливості отримувати пенсію з урахуванням періоду навчання згідно диплому А № 486715 від 03 березня 1983 року, з урахуванням періоду роботи згідно трудової книжки НОМЕР_4 та періоду навчання в педагогічному класі згідно посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року існує необхідність встановити юридичний факт про належність заявниці документів, а саме: диплома НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року; трудової книжки НОМЕР_4 ; посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пункту 6 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Таким чином, з метою надання можливості підтвердження стажу роботи з метою оформлення відповідної пенсії їй необхідно встановити факт, що вказані документи належать саме їй; внести виправлення у вказані документ в частині правильності написання її повних даних прізвища, імені та по батькові для заявника в позасудовому порядку неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Заявник зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально знаходиться в Соборному районі міста Дніпра, у зв`язку з чим, розгляд справи підпадає під підсудність Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

З огляду на вищезазначене, внести виправлення у вказаних документах в частині правильності написання його повних даних прізвища, імені та по батькові для заявника в позасудовому порядку неможливо. Правовстановлюючий документ - це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством. Тому факт належності їй вказаних документів є обставиною, що стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Отже при заповненні даних про заявника в цьому документі з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в її прізвищі, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують її особу та дані, що підтверджують отримання цих документів і інш.. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про навчання, освіту, народження, працевлаштування і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в її прізвищі у вказаних документах. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь надійшла негативна, з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушений був звертатися з заявою до суду.

Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого Ленінським районним ЗАГС Дніпропетровської області від 15 червня 1964 року, мала прізвище ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу з ОСОБА_3 її прізвище ОСОБА_2 було змінено на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 , виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Дніпропетровська 26 липня 1984 року. Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом РАЦС ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_9 від 06 січня 1993 року.

03 серпня 1993 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_10 від 03 серпня 1993 року, виданим Кіровським відділом РАГС м Дніпропетровська. Після укладення шлюбу їй було присвоєне прізвище ОСОБА_7 . Цей шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 02 вересня 2003 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська. Після розірвання шлюбу в неї залишилось прізвище « ОСОБА_7 ».

17 жовтня 2000 року ОСОБА_8 отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 17 жовтня 2000 року, в якому при перекладі її прізвища була допущена помилка, тобто зазначено прізвище « ОСОБА_9 » замість правильного відповідно до свідоцтва про шлюб « ОСОБА_10 ». В подальшому всі документи оформлювались на прізвище ОСОБА_9 , в тому числі податки та збори, в тому числі й відрахування у Пенсійний фонд.

20 травня 2024 року заявниця звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії. Право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 рік. Але відповідно до Рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07 травня 2024 року № 92 було вирішено, що з наданих документів підлягає зарахуванню страховий стаж лише 25 років та 8 місяців. Не було зараховано: період навчання згідно диплому НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року, оскільки прізвище заявниці в свідоцтві про укладення шлюбу не відповідає даним паспорта (в дипломі ОСОБА_7 , а в паспорті ОСОБА_9 ). Даний документ був виданий на прізвище ОСОБА_2 (прізвище заявниці згідно свідоцтва про народження), але не був прийнятий до зарахування страхового стажу, оскільки моє прізвище за паспортом громадянина України не відповідає свідоцтву про шлюб; періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_4 від 12 березня 1983 року, оскільки на титульній сторінці трудової книжки зроблено запис про зміну прізвища заявниці (Пристова на російській мові) згідно свідоцтва про укладення шлюбу, що не відповідає даним паспорта (Прістова - укр. мова); період навчання згідно посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 .

Таким чином, заявниці було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Тому, вона вимушена звернутись до суду з метою встановлення фактів, що мають юридичне значення.

З метою надання їй можливості отримувати пенсію з урахуванням періоду навчання згідно диплому А № 486715 від 03 березня 1983 року, з урахуванням періоду роботи згідно трудової книжки НОМЕР_4 та періоду навчання в педагогічному класі згідно посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року існує необхідність встановити юридичний факт про належність заявниці документів, а саме: диплома НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року; трудової книжки НОМЕР_4 ; посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року.

Отже, різниця у написанні прізвища у дві літери є наслідком довільного перекладу з російської мови, якою було складено усі правовстановлюючі документи за часів СРСР на українську мову, які заповнювали та видавали документи українською мовою та відсутністю технічних засобів.

Таким чином, при заповненні даних про заявника в цьому документі з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в її прізвищі, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують її особу та дані, що підтверджують отримання цих документів і інш.. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про навчання, освіту, народження, працевлаштування і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в її прізвищі у вказаних документах. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь надійшла негативна, з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожна особа має право на судовий захист.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» № 4451/70).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищезазначене, внести виправлення у вказаних документах в частині правильності написання її повних даних прізвища, імені та по батькові для заявника в позасудовому порядку неможливо. Правовстановлюючий документ - це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством. Тому факт належності їй вказаних документів є обставиною, що стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. б ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на володіння та розпорядження власністю тощо.

Таким чином, вбачається, що наявна розбіжність в написанні прізвища заявника і така обставина перешкоджає заявнику із оформленні пенсії, оскільки метою встановлення факту, що має юридичне значення є забезпечення можливості реалізації заявником гарантованого Конституцією України права на працю, відпочинок, пенсійне забезпечення, вільне володіння своїм майном та розпоряджатися ним на власний розсуд, а також те, що іншого порядку та можливості встановити факт належності зараз заявнику вказаного акту у нього немає.

Саме по собі не вірне тлумачення та написання правописно прізвища чи імені батька заявника в документах при перекладі з російської мови на українську (диплом, трудова книжка, трудова книжка, посвідчення, паспорт, свідоцтво про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, селищні ради, ВУЗи, військові комісаріати, відділи внутрішніх справ, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в свідоцтві, паспорті, свідоцтвах про шлюб, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірних документах, довідках заявника та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт належності правовстановлюючих документів диплому НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року, виданий на ім`я ОСОБА_11 ; трудової книжки НОМЕР_4 , видана на ім`я ОСОБА_12 ; посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, видане на ім`я ОСОБА_5 , належать саме заявнику ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 186 182 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що правовстановлюючі документи диплом НОМЕР_6 від 03 березня 1983 року, виданий на ім`я ОСОБА_11 ; трудова книжка НОМЕР_4 , видана на ім`я ОСОБА_13 ; посвідчення № НОМЕР_5 від 29 червня 1988 року, видане на ім`я ОСОБА_5 , належать заявнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя