Провадження № 2/734/278/24 Справа № 734/179/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 березня 2024 року смт Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Бараненка С.М.,

за участю:

секретаря судових засідань Чумак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в приміщенні суду в смт. Козелець цивільну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, яким просить стягнути з відповідача на користь позивача суму збитків нанесених державі у розмірі 3149 гривень 10 копійок.

Вимоги позову мотивує тим, що 26.04.2019 року солдата ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 квітня 2019 року № 88, було зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2021 року № 212 (по стройовій частині) про виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 та звільнення з військової служби на підставі підпункту «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» було визначено утримати з грошового забезпечення за речове майно, яке не вислужило термінів носки та рахується за військовослужбовцем військової служби за контрактом ОСОБА_1 на суму 8918 (вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень 19 (дев`ятнадцять) копійок та 3388 (три тисячі триста вісімдесят вісім) гривень 24 (двадцять чотири) копійки. Отже, зі всього вищезазначеного було визначено утримати з грошового забезпечення за втрачене речове майно, яке рахується за військовослужбовцем військової служби за контрактом, старшим солдатом ОСОБА_1 на загальну суму 12306 (дванадцять тисяч триста шість) гривень 43 (сорок три) копійки.

Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2021 року № 212 старший солдат ОСОБА_1 не оскаржував. До суду останній також не звертався.

На час звільнення у військовослужбовця ОСОБА_1 було утримано кошти на суму 9157 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.

З копії Книги обліку стягнень і нарахувань відносно старшого солдата ОСОБА_1 вбачається, що залишок до стягнення станом на 09.01.2024 року становить 3149 (три тисячі сто сорок дев`ять) гривень 10 (десять) копійок.

Відповідно до ст. 12 Закону №160, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди в судовому порядку є наявність відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку, стягнення якої є предметом спору в даній справі.

Позивач повідомляє, що останнє відоме місце проживання ОСОБА_1 відповідно до облікових даних військової частини НОМЕР_1 є АДРЕСА_1 , яке на день складання позовної заяви є тимчасово окупованою територією відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року.

З наведеного вище, у позивача немає можливості направити відповідачу лист про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, відповідно докази відмови ОСОБА_1 від добровільного відшкодування шкоди, відсутні.

Натомість, військовою частиною НОМЕР_1 здійснювалися заходи для пошуку відомостей про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_1 надіслані відповідні запити до ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Запоріжжі від 30.11.2023 вих. №2503 та до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 04.12.2023 року вих. №2534.

08.01.2024 вх. №254 від Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області надійшла відповідь на запит, в якій вказане попередньо відоме останнє місце проживання ОСОБА_1 (м. Мелітополь) та відсилання для звернення до відповідного реєстру територіальної громади.

Так як у відкритих джерелах відсутні контакти та поштова адреса Мелітопольської міської громади, Мелітопольської міської ради, у позивача відсутня можливість знайти інформацію про місцезнаходження громадянина ОСОБА_1 , відповідно відсутня можливість звернення до вищезазначеної особи стосовно добровільного відшкодування коштів, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Частина 2 даної статті вказує, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення відповідних оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Крім того, інформація щодо даної справи, у тому числі про дату, час і місце її розгляду, розміщена на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов та клопотань про відкладення розгляду справ від останньої на час розгляду справи до суду не надходило.

Так, згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За наведених вище обставин, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, встановив обставини, що викладені нижче та дійшов до наступних висновків.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 квітня 2019 року № 88, було зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2021 року № 212 (по стройовій частині) про виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 та звільнення з військової служби на підставі підпункту «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» було визначено утримати з грошового забезпечення за речове майно, яке не вислужило термінів носки та рахується за військовослужбовцем військової служби за контрактом ОСОБА_1 на суму 8918 (вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень 19 (дев`ятнадцять) копійок та 3388 (три тисячі триста вісімдесят вісім) гривень 24 (двадцять чотири) копійки.

Всього було визначено утримати з грошового забезпечення за втрачене речове майно, яке рахується за військовослужбовцем військової служби за контрактом, старшим солдатом ОСОБА_1 на загальну суму 12306 (дванадцять тисяч триста шість) гривень 43 (сорок три) копійки.

На час звільнення у військовослужбовця ОСОБА_1 було утримано кошти на суму 9157 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.

З копії Книги обліку стягнень і нарахувань відносно старшого солдата ОСОБА_1 вбачається, що залишок до стягнення станом на 09.01.2024 року становить 3149 (три тисячі сто сорок дев`ять) гривень 10 (десять) копійок.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду. Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного закону передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За таких обставин спори щодо відшкодування збитків, нанесених державі, особою, яка перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Відповідно до Постанови Верховного суду України по справі №810/2610/16 від 30.01.2019 року «саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11- 669апп18)».

Відповідно до п. 7 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оброни України №232 від 29.04.2016 року, військовослужбовці військової служби за контрактом забезпечуються речовим майном за встановленими нормами, починаючи з дня призначення їх на посаду наказом командира військової частини. Військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

П. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи. Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Ч. 1 ст. 13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.

Відповідно до ст. 4 даного Закону особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Так, згідно із статтею 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил» необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: берегти державне майно.

Відповідно до статті 127 «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил» солдат у мирний і воєнний час відповідає за збереження виданого йому майна.

Також відповідно до пункту 3.1.7 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №300 від 16.07.1997 року, у військових частинах, крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3-3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають інші посадові особи військової частини в межах своїх функціональних обов`язків.

Згідно із пунктом 3.1.9 Положення про військове господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №300 від 16.07.1997 року, усі посадові особи військової частини (з`єднання), які відають військовим господарством, повинні знати вимоги чинного законодавства України, наказів, положень, настанов, інструкцій та інших керівних документів щодо організації та ведення військового господарства та неухильно керуватись ними у своїй діяльності.

Відповідно до ч. 1 та 4 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Згідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

За нормами ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем в добровільному порядку збитки не відшкодовано, заподіяні збитки державі доведені позивачем належними доказами, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі в розмірі 3149 гривень 10 копійок.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 2 684,00 грн.

Керуючись ст. 13, 141, 247, 263, 265, 272, 280 - 284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , банк одержувача: Держказначейська служба України м. Київ, , МФО: 820172, одержувач: військова частина НОМЕР_1 ) суму збитків нанесених державі у розмірі 3149 (три тисячі сто сорок дев`ять) гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , банк одержувача: Держказначейська служба України м. Київ, , МФО: 820172, одержувач: військова частина НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Козелецьким районним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Сергій БАРАНЕНКО