Дата документу 16.09.2024 Справа № 335/341/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/341/24 Головуючий у першій інстанції: Воробйов А.В. Провадження № 22-ц/807/1382/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Подліянової Г.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И ЛА:
Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. звернулася до суду з позовом до КП «Готель «Україна» ЗОР (далі відповідач 1), КП «УНІВЕРС» ЗОР (далі відповідач 2) про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказує наступне.
Відповідно до наказу від 27.10.2016 №25-к, ОСОБА_1 працювала з 28.10.2016 на посаді змінного адміністратора у КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради (відповідач 1).
15.08.2023 на підставі наказу відповідача 1 від 15.08.2023 №9/к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату).
Розрахунок позивача при звільненні відповідачами станом на день звернення із даною позовною заявою (10.01.2024) не здійснено. Заробітна плата в повному обсязі не виплачувалася позивачу вже більше як 3,5 роки.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2022 у справі №335/1467/22 стягнуто з відповідача -1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 113 067,61 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022; компенсацію втрати
частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6 278,87 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн..
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2023 у справі №335/8358/23 стягнуто з відповідача 1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 91 271,68 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 17395,84 за період з 21.08.2023 по 05.12.2023.
У зв`язку із звільненням, 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів 1 та 2 із вимогою про розрахунок, які отримані відповідачами 04.01.2024 р.
Таким чином, з урахуванням двох вищевказаних рішень Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, якими вимоги про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі по день звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21.08.2023 по 05.12.2023 вже задоволено, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню: сума вихідної допомоги; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 по день винесення рішення у справі; сума індексації заробітної плати; моральна шкода.
Щодо стягнення суми вихідної допомоги.
З відповідачів на користь позивача підлягає сума вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку позивача, а саме 4 857,28 грн.. Вказана суму середнього місячного заробітку розрахована виходячи з двох заробітних плат позивача за червень та липень 2023 року (4 970, 24 грн. та 4 744,32 грн. відповідно) Вказані показники встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2023 у справі 335/8358/2023, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Середньоденна заробітна плата позивача за два останні повні робочі місяці до моменту звільнення складає 225,92 грн. та встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2023 у справі №335/8358/2023, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, у тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи.
З 06.12.2023 по 10.01.2024 (день підписання позовної заяви) минуло 26 робочих днів, а тому станом на день підписання позовної заяви середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період становить: 225,92 грн. х 26 днів = 5873,92 грн..
Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 по день винесення рішення у справі, розмір якого станом на 10.01.2024 становить 5873,92 грн..
Щодо стягнення суми індексації заробітної плати.
Відповідачем 1 жодного разу не здійснювалася індексація заробітної плати позивача за період його роботи на підприємстві з 01.02.2020 по день звільнення 15.08.2023. Не проведено індексацію і правонаступником відповідача 1 відповідачем 2.
Таким чином, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню сума індексації заробітної плати в розмірі 9 376,50 грн..
Також, невиплатою заробітної плати у строки, передбачені законом, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя, в забезпеченні себе та членів яка підлягає відшкодуванню відповідачем.
На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача:
1. суму вихідної допомоги в розмірі 4 857 грн. 28 коп.
2. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 по день винесення рішення у справі, розмір якого, станом на 10.01.2024 становить 5 873 грн. 92 коп.;
3. суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376,50 грн.;
4. моральну шкоду в розмірі 5000 грн.;
5. усі понесені судові витрати у справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу розмірі 4 857 гривень 28 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 року по 22.04.2024 року включно, у розмірі 22 366 гривень 08 копійок, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень.
Стягнуто з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради судовий збір на користь держави у сумі 968 гривень 96 копійок.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. до Комунального підприємства «Готель «Україна» - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що що суд першої інстанції не взяв до уваги, що 19.07.2022 року набули чинності зміни в ч. 1 ст. 117 КЗпП України, за якою середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується працівникові не більш як за шість місяців. Проте, суд помилково застосував норму в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року та не передбачала часових обмежень у здійсненні такої виплати, оскільки позивач звернулась до суду після внесення змін в ст. 117 КЗпП України.

19 червня 2024 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скагу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Окрім цього, зазначає, що у звзку з переглядом справи в апеляційному суді позивачка понесла витрати на отримання правової допомоги в розмірі 4 000 гривень.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволеню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, застосовуючи положення КЗпП України в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, виходив з того, що у даному випадку судом не встановлено обставин, які би свідчили, що позивач у цій справі у спірних трудових правовідносинах діяла не добросовісно, або зловживала своїми правами, а тому, з урахуванням також і тієї обставини, що відповідачем не заявлялось про зменшення суми компенсації за несвоєчасний розрахунок, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити у повному обсязі. Крім того, суд із урахуванням ст.44 КЗпП України, яка передбачає виплату вихідної допомоги при звільненні, до якої входить перелік підстав припинення трудового договору, зокрема з підстав п.1 ст. 40 у зв`язку зі скороченням штату, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу вихідну допомогу, доказів виплати якої відповідач суду не надав. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку позивача. Суд вважав обґрунтованими також вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати. За таких обставин, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав обґрунтованим розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2ЦПКУкраїни завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15Цивільного кодексуУкраїни (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.
Відповідно до наказу від 27.10.2016 №25-к, ОСОБА_1 працювала з 28.10.2016 на посаді змінного адміністратора у КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради (відповідач 1).
15.08.2023 на підставі наказу відповідача 1 від 15.08.2023 №9/к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату).
Розрахунок позивача при звільненні відповідачами станом на день звернення із даною позовною заявою (10.01.2024) не здійснено. Заробітна плата в повному обсязі не виплачувалася позивачу вже більше як 3,5 роки.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2022 у справі №335/1467/22 стягнуто з відповідача -1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 113 067,61 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6 278,87 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн..
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2023 у справі №335/8358/23 стягнуто з відповідача 1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 91 271,68 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 17395,84 за період з 21.08.2023 по 05.12.2023.
У зв`язку із звільненням, 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів 1 та 2 із вимогою про розрахунок, які отримані відповідачами 04.01.2024 р.
Таким чином, з урахуванням двох вищевказаних рішень Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, якими вимоги про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі по день звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21.08.2023 по 05.12.2023 вже задоволено, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню: сума вихідної допомоги; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 по день винесення рішення у справі; сума індексації заробітної плати; моральна шкода.
За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 28.12.2023 КП «Готель «Україна» ЗОР перебуває в процесі припинення з 06.05.2022.
За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 11.09.2023 КП «Універс» ЗОР є правонаступником КП "ВЕТПРЕПАРАТИ" ЗОР.
Згідно з п.1.3 статуту КП «Готель «Україна» ЗОР підпорядковане, підзвітне та підконтрольне ЗОР.
Розрахунок станом на день звернення із даною позовною заявою з позивачкою не проведено, відповідей чи повідомлень від відповідачів по справі не надходило.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому
числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)".
При цьому, за змістом статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у день звільнення позивача КП «Готель» «Україна» ЗОР не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме вихідну допомогу, у зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
При звільненні ОСОБА_1 з роботи, 15.08.2023, КП «Готель «Україна» не здійснило із позивачем повного розрахунку.
Заборгованість по заробітній платі станом на день подання даного позову не була виплачена позивачу, при наявності рішень Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14.06.2022 у справі №335/1467/22, від 05.12.2023 у справі №335/8358/23.
Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КабінетуМіністрів від08.02.1995року №100 (далі - Порядок).
Абзацом третім пункту 2 наведеного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).
Середньоденна заробітна плата позивача за два останні повні робочі місяці до моменту звільнення складає 225,92 грн. та встановлено рішенням Орджонікідзевського районного
суду міста Запоріжжя від 05.12.2022 у справ і №335/8358/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи.
З 06.12.2023 по 10.01.2024 (день підписання позовної заяви) минуло 26 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить (225,92 грн. х 26 днів) = 5873,92 грн. + (225,92 грн. х 73 робочих дня) = 16 492,16 грн (за період з 11.01.2024 по день ухвалення рішення у цій справі 22.04.2024). 5873,92 грн. + 16 492,16 грн. = 22 366 гривень 08 копійок..
Колегія суддів звертає увагу, що вказаний розрахунок здійснено відповідно до вищезазначеного Порядку, не спростовано відповідачем протягом розгляду справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

У зв`язку з несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з вищенаведеного, з відповідача - 2 на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2023 року по день ухвалення рішення у цій справі 22.04.2024, підлягає стягненню 22 366 гривень 08 копійок.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати редакцію статті 117 КЗпП України, чинної з 19.07.2022, яка встановлює, що « якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першої статті», тобто не більше як за шість місяців не заслуговують на увагу, адже спірні правовідносини у даній справі є триваючими і виникли ще 01.02.2020, коли вперше виникла заборгованість перед позивачем із заробітної плати, продовжились до 15 грудня 2022 року, коли позивача було звільнено із займаної посади і коли у відповідача виник обов`язок провести повний розрахунок із позивачем, а у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідно до ч. ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Фактично зміни, що відбулися у статтях 116, 117 КЗпП України із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1X ( який набрав чинності з 19.07.2022), значно звузили зміст та обсяг існуючого права позивача на захист своїх трудових прав та стягнення відповідної компенсації за їх порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України ( у редакції, чинній на 01.02.2020), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тоді як редакція, чинна з 19.07.2022, обмежує обрахунок такого середнього заробітку шістьма місяцями.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України ( у редакції, чинній на 01.02.2020), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати ( до якої входить і середній заробіток, і сума індексації заробітної плати) без обмежень будь-яким строком. Тоді як редакція, чинна з 19.07.2022, обмежує таке право позивача строком у три місяці.
Висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування у даному спорі положень статей 116, 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ( 01.02.2020), узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20.

Щодо стягнення суми індексації заробітної плати, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення
України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає в новій редакції з наступними змінами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Індексація грошових доходів населення проводиться згідно із вимогами 4 статті Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.
Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників і визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Порядком передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 101 відсотка (частина друга пункту 1-1) вказана величина індексу діяла до 2016 року. При цьому індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Позивач надав суду розрахунок індексації заробітної плати, відповідно якого сума індексації заробітної плати складає 9 376,50грн. Відповідач свого розрахунку сум не надав, не спростував правильність обчислення індексації.
Відповідно до розрахунку, що долучений до матеріалів справи представником позивача, індексація заробітної плати проведена за період з лютого 2020 року і її розмір становить 9376 грн. 50 коп.
Такий розмір індексації обраховано відповідно до вимог чинного законодавства та за період, з урахуванням п. 3 Перехідних положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», яким у 2023 році зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Задовольняючи вимогу позивача про стягнення суми індексації заробітної плати, суд першої інстанції обгрунтовано застосував саме норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України ( а не ч. 1 ст. 233 КЗпП України), та саме у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 01.02.2020, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має прво звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що індексація заробітної плати не проводилась відповідачем з лютого 2020 року і по день звільнення позивача 15.08.2023. Таким чином, право позивача на індексацію заробітної плати порушувалося відповідачем більше двох років. А відтак порушувалося й законодавство про оплату праці, що є прямою підставою для працівника звертатися до суду та прямою підставою застосування у даному випадку частини другої статті 233 КЗпП України, а не частини першої цієї статті.
Отже, твердження в апеляційній скарзі про нібито пропущений позивачем встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції чинній на 19.07.2022) тримісячного строку на звернення до суду із вимогою про стягнення суми індексації заробітної плати не заслуговують на увагу. У даному спорі слід застосувати редакцію ч.2 ст.233 КЗпП України, чинну на момент виникнення триваючих спірних правовідносин, а саместаном на 01.01.2020, коли у позивача виникло право на компенсацію суми індексації заробітної плати. Приписи ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на 01.02.2020) встановлюють, що «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, необхідно звернути увагу на таке.
Згідно з ч. 1, 3ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, у редакції яка діяла на час звільнення позивача з роботи та ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 9, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення його трудових прав, що поставило його у скрутне матеріальне становище, розраховуючи на виконання роботодавцем своїх обов`язків. Зневажливим ставленням роботодавця, у вигляді відмови у виплаті чесно зароблених грошей заподіяно моральні страждання і переживання, які обтяжуються несправедливим ставленням роботодавця до нього.
Судом було встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідачів, порушення законних прав позивача на своєчасне отримання присудженої рішенням суду заборгованості по заробітній платі та інших виплат, що триває у період з часу ухвалення судового рішень Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя і по день підписання даної позовної заяви, ОСОБА_1 не було виплачено, тобто майже півтора роки, було порушено звичний для ОСОБА_1 уклад життя, що призвело до тривалого емоційного напруження позивача, її моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення її життєвих умов, оскільки позивач була позбавлена свого законного джерела доходу та засобів для існування.
Так, оскільки судом встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним їй грошових коштів, суд вважає ці обставини доведеними в частині завдання позивачу моральної шкоди.
Отже, сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню на суму 5 000 грн.
Посилання у скарзі на те, що суд не дослідив в чому саме полягає зміна способу та укладу життя позивача та якими доказами підтверджується її завдання є безпідставними, оскільки суд першої інстанції мотивував задоволення у стягненні моральної шкоди частково, посилаючись на тривалість проведення повного розрахунку із позивачем.
При визначені розміру моральної шкоди не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди.
При цьому, відповідачем не доведено, що така тривала несплата коштів сталася не з його вини.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок затримки розрахунку.

Щодо стягнення судових витрат пов`язаних з отриманням правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що Адвокатським бюро «Станіслава Гришина», з урахуванням додаткової угоди №1 від 28.12.2024 та укладеного 28.01.2022 з адвокатом Голіщевим В.Ю. договору про спільну діяльність, для надання правової допомоги позивача по справі №335/341/24, згідно з актом наданих послуг, надані наступні послуги:
1) Формування стратегії у справі, пошук практики Верховного Суду (витрати часу 3 години);
2) Підготовка та подання до суду позовної заяви (витрати часу 3 години);
3) Підготовка та подання до суду клопотання про долучення письмового доказу (витрати часу 1,5 годин);
4) Підготовка та подання до суду заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника (витрати часу 0,5 години);
5) Підготовка та подання до суду заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника (витрати часу 0,5 години);
6) Підготовка та подання до суду відповіді на відзив КП «Універс» ЗОР (витрати часу 3 години);
7) Підготовка та подання до суду заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника (витрати часу 0,5 години);
Усього витрачено 12 годин часу. Загальна вартість наданих послуг складає 5 000,00 грн.
На підтвердження витрат на правову допомогу до суду надано копії договору про надання правової допомоги б/н від 28.01.2022, додаткової угоди від 19.01.2024 до договору про надання правової допомоги б/н, акту наданих послуг №1 від 14.03.2024, договору про спільну діяльність від 28.01.2022 та витяг з ЄДР.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Враховуючи відсутність запереченнь відповідача щодо заявлених вимог про стягнення судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача з урахуванням принципу розумності та виваженості у відшкодування витрат на правничу допомогу 5 000,00 грн.
Колегія суддів повністю погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до підпунктів «б» «в» пункту 4 частини першої статті 382ЦПКУкраїни, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку, необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень с. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані

договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 отримувала правову допомогу адвоката Коротченко Д.А. та сплатила за це 4 000 гривень.

Вказані обставини підтверджуються наданими суду Договором про надання правової допомоги б/н від 14.06.2024, ордером АР №1174873 від 18.06.2024 року, Актом приймання виконаних робіт №1 від 18.06.2024 року.

Колегія суддів вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, разом із цим, колегія суддів дійшла висновку про доцільність стягнення з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної радина користь позивача понесених позивачем витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді у розмірі 4 000 гривень 00 копіійок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369,374,375,381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року по цій справі залишити без змін.
Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_2 понесені ним додаткові витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 гривень 00 копійок (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді: