КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6926/22 Головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/824/8790/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Діана Гагіківна, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 17 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1913, про стягнення з неї на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як правонаступника ТОВ «Авентус Україна», заборгованості за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року у загальному розмірі 22 672,00 грн.

Зазначений виконавчий напис був пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Турському О.В., який 07 червня 2021 року прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 65706882 та розпочав його примусове виконання.

Позивачка просила визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що він був виданий без дотримання вимог щодо його вчинення на підставі нотаріально посвідченого кредитного договору, а також без здійснення нотаріусом належної перевірки безспірності вимог кредитора та її повідомлення про усунення порушень та відступлення права вимоги за договором.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року за заявою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» залучено до участі у справі як правонаступника відповідача - ТОВ «Компані Фінанс».

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1913, вчинений 17 березня 2021 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 16 061,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Компані Фінанс» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у даному випадку нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру та існування сум, що підлягають стягненню з позивачки за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, однак, на його думку, суд першої інстанції вирішив питання про його майнові права та інтереси, звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 01 липня 2022 року між ТОВ«ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Компані Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги № РтК/І-ЮО, відповідно до якого всі права та обов`язки за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року, укладеним зі ОСОБА_2 , перейшли до ТОВ «Компані Фінанс».

Того ж дня між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір № 01/07 від 01 липня 2022 року, відповідно до якого всі права та обов`язки за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року, на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий документ, перейшли до ОСОБА_1 .

Отже, з 01 липня 2022 року належним кредитором за вказаним кредитним договором, який має право вимоги до ОСОБА_2 , є саме ОСОБА_1 і лише він являється належним відповідачем у цій справі.

Проте, при ухваленні оскаржуваного рішення судом не було долучено до участі у справі ОСОБА_1 як належного відповідача, який має право вимоги за оспорюваним виконавчим написом, що згідно з пунктом 4 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції питання стосовно прав та інтересів скаржника, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення вважається таким, що прийняте про права, свободи, інтереси, обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права, свободи, інтереси, обов`язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, свободи, інтереси, обов`язки останніх.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами справи не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права, свободи, інтереси, обов`язки цієї особи.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Федяєва С.В., оскаржуючи заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у даній справі, вказує, що цим судовим рішенням порушено його майнові права та інтереси як належного (нового) кредитора за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року, укладеним з позивачкою ОСОБА_2 , оскільки відповідно до договору відступлення прав вимоги № 01/07 від 01 липня 2022 року всі права та обов`язки за вказаним кредитним договором, на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий напис нотаріуса, перейшли до нього.

Однак, наведені скаржником обставини, на переконання колегії суддів, не можуть бути визнані такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні питання про його права та інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 вересня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір № 1283617 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту (далі - кредитний договір).

17 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1913, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як правонаступника ТОВ «Авентус Україна», заборгованості за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року у розмірі 21 742,00 грн та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 930,00 грн, а всього - 22 672,00 грн.

Зазначений виконавчий напис був пред`явлений ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Турському О.В., який 07 червня 2021 року прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 65706882 та розпочав його примусове виконання.

01 липня 2022 року між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Компані Фінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги № РтК/І-ЮО, відповідно до якого права та обов`язки за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року перейшли до ТОВ «Компані Фінанс».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року за заявою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від 02 листопада 2021 року залучено до участі у даній справі як правонаступника відповідача - ТОВ «Компані Фінанс».

Водночас 01 липня 2022 року між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги № 01/07, згідно з умовами якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між первинним кредитором і боржниками (кредитний портфель).

В цей же день ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 підписано реєстр боржників, який є додатком № 1 до договору відступлення прав вимоги № РтК/І-ЮО від 01 липня 2022 року, в якому під порядковим номером 115 боржником значиться ОСОБА_2 за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року.

Інших доказів на підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором скаржником не надано.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна (частина перша статті 87 Закону України «Про нотаріат»).

За змістом частин першої та другої 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного чи приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-122 цс 13), виходячи зі змісту наведених норм заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Такий правовий висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, провадження № 14-181цс20.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що скаржник належним чином не довів своє правонаступництво у цій справі, а саме тієї обставини, що відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором на підставі договору відступлення прав вимоги № 01/07 від 01 липня 2022 року, укладеного між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 7 зазначеного договору в якості компенсації за придбання (відступлення) прав вимоги, новий кредитор сплачує кредиторові плату в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього договору складає 5 300,00 грн без ПДВ. Новий кредитор здійснює оплату кредиторові шляхом перерахування вказаної суми на зазначений у реквізитах до цього договору рахунок, протягом 120 робочих днів з дати підписання сторонами договору. Днем здійснення оплати вважається день зарахування грошових коштів на рахунок кредитора.

Проте, скаржником не надано і в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за цим договором відступлення на час або після його укладення протягом погодженого строку, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором.

Наведені обставини свідчать, що оскаржуваним рішенням питання про права та інтереси ОСОБА_1 не вирішувалось, оскільки як на момент пред`явлення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, так і на момент ухвалення рішення про його задоволення, останній не набув прав кредитора за кредитним договором № 1283617 від 17 вересня 2019 року, тобто не був правонаступником відповідача у даній справі.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14 та від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16.

Необхідність перевірки доводів перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення прав вимоги за кожним договором посилався Верховний Суд у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 2-879/11, провадження № 61-10005св21 та від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц, провадження № 61-11546св21.

Крім того, в наданому скаржником реєстрі боржників зазначено, що він є додатком № 1 до договору відступлення прав вимоги № РтК/І-ЮО від 01 липня 2022 року, тоді як 01 липня 2022 року між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення прав вимоги за № 01/07.

Колегія суддів враховує і те, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору № 1283617 від 17 вересня 2019 року, не є стороною виконавчого провадження № 65706882 з виконання оспорюваного позивачкою виконавчого напису нотаріуса № 1913 від 17 березня 2021 року (відсутні відомості про заміну стягувача у встановленому законом порядку), ані в мотивувальній, ані в резолютивній частині заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року не міститься суджень про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_1 .

Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться суто про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії, і при цьому позивач не порушує питання про захист права відповідно до норм цивільного законодавства.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18, провадження № 61-13847св19, від 09 вересня 2020 року у справі № 638/4304/16-ц, провадження № 61-7005св18, від 24 березня 2021 року у справі № 465/2329/18, провадження № 61-1114св19, від 13 липня 2022 року у справі № 761/825/20, провадження № 61-12951св22.

З огляду на викладене, немає підстав вважати, що ухвалюючи заочне рішення від 01 серпня 2023 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області вирішив питання про майнові права та інтереси ОСОБА_1 .

Слід також звернути увагу скаржника на те, що у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22, пункти 6.26, 6.27) викладені правові висновки про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати його права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її аргументи на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року не вирішувалося питання про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_1 , як правонаступника відповідача ТОВ «Компані Фінанс» у справі за позовом ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Компані Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 352, 362, 367, 372, 381 - 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у даній справі закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 травня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній