КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3707/24
УХВАЛА

09.05.2024 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В., оглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

08.05.2024 року до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна - 27/50 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору дарування від 07.08.1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори та зареєстрованого за №3-7307, та в БТІ в книзі № 114-31-460, накладений постановою Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника і оголошення заборони про його відчуження серії АВ №933833 від 22.05.2009 року, зареєстрованою Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8740432 від 22.05.2009 об 15:40:24, та перенесений 04.12.2019 державним реєстратором Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальниковою З.В. до Державного реєстру речових прав під записом про обтяження № 34462607.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В.

При вирішенні питання про прийняття заяви до розгляду, суддя прийшов до висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження у справі з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви позивачем вказано, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на належну позивачу частину нерухомого майна, Другим Київським ВДВС в м.Одеса накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АВ№933833 від 22.05.2009 та внесено до реєстру 04.12.2019 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50021792 від 04.12.2019 15:20:13, Державним реєстратором Сальніковою Зоєю Василівною Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.

У відповідності до наданої до позову довідки від 29.05.2023 року за №333895925, вказане обтяження накладено на підставі - постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АВ№933833, виданої 22.05.2009 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, з зазначенням, що особа, майно/права якої обтяжуються є - ОСОБА_1 .

Отже, позивачем заявлено вимогу про скасування арешту, накладеного державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в рамках виконавчого провадження відносно боржника - ОСОБА_1 , тобто позивач був стороною відповідного виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд у Постанові від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України.

Верховний Суд у вказаній постанові дійшов до висновку, що помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За наслідком викладеного Верховний Суд у вказаній постанові дійшов до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20).

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 не знайшов підстав відступити від зазначених висновків.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням суб`єктивного складу сторін позовної заяви, змісту та обґрунтування позовних вимог, беручі до уваги, що спір має вирішуватись за відповідно поданою скаргою на дії/бездіяльність виконавця, суддя вважає необхідним відмовити у відкритті провадження.

Одночасно суд зазначає, що ст. 129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом.

Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню.

На виконання вимог ч.5 ст.186 ЦПК України суддя роз`яснює позивачу його право звернення до суду із відповідною скаргою на рішення, дії/бездіяльність державного виконавця, а також звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.10.2019 у справі № 904/51/19 (пр. № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186, ст. 260-261, 352-354 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту.

Ухвала набирає законної сили в момент її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та підписання суддею.

Суддя Калініченко Л. В.