ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1392/24Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/869/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Панькевич Т.І.,

представника апелянта ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №599/1392/24 за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2024 року, ухвалене суддею Іваницьким О.Р., дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області (далі ГУ ДСНСУ у Тернопільській області, відповідач, апелянт) про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він працював на посаді головного фахівця Зборівського районного відділу Управління ДСНС у Тернопільській області. 05 лютого 2024 року звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, згідно наказу ГУ ДСНСУ у Тернопільській області №56-НК від 06 лютого 2024 року. 01 квітня 2015 року його мобілізовано та він проходив військову службу. Згідно чинного законодавства, яке діяло на час мобілізації, за ним зберігалися місце роботи, посада та середній заробіток. 08 лютого 2024 року він звернувся із заявою до відповідача про виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпуски, на що йому повідомлено, що відповідно до п.2 ст.9 Закону України «Про відпуски» відпусток на день звільнення не передбачено. Відповідно до даної норми, яка набрала чинності з 19 липня 2022 року, роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Проте, з 01 квітня 2015 року по 18 липня 2022 року за ним, як особою, яка була призвана на військову службу, зберігалося місце роботи, посада і середній заробіток, а відповідно йому належить компенсація за невикористані відпуски, яка становить, згідно його розрахунку, 117682.72 грн, які просить стягнути з відповідача. Оскільки на його заяву відповідачем не надано розрахунку, то даний розрахунок проведено особисто виходячи з таких даних: за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 квітня 2015 року по 17 липня 2022 року (7 років 3 місяці та 18 днів):

31x7=217 днів - невикористана відпустка за 7 років;

9 днів - невикористана відпустка за 3 місяці та 18 днів;

31x7+9=217+9=226 днів - невикористана відпустка за період з 01 квітня 2015 року по 18 липня 2022 року.

Заробітна плата за червень та травень 2022 року становила по 15882.04 грн в місяць, а за два місяці 31764.08 грн. Кількість календарних днів за ці місяці становить 61 день.

Середньоденна заробітна плата складає 520.72 грн (31764.08 : 61 = 520.72). Розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки становить 117682.17 грн (520.72 грн. х 226 днів =117682.17 грн).

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області в користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в період роботи на посаді головного фахівця Зборівського районного відділу управління ДСНС України в Тернопільській області з 01 квітня 2015 року по 18 липня 2022 року в сумі 117682.72 грн.

Стягнуто з ГУ ДСНС у Тернопільській області в користь держави судовий збір в розмірі 1211.20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ГУ ДСНС у Тернопільській області подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що ОСОБА_2 пропустив передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, оскільки його було звільнено з посади головного фахівця Зборівського районного відділу Управління ДСНС України у Тернопільській області 05 лютого 2024 року, про що свідчить наказ ГУ ДСНСУ у Тернопільській області №56-НК/64 від 06 лютого 2024 року, а позивач звернувся із вказаним позовом до суду 25 червня 2024 року, тобто, більш ніж через чотири місяці.

Вказує також на те, що позивач під час проходження військової служби у органах та підрозділах Міністерства оборони України з 01 квітня 2015 року користувався правом на відпустку та використовував вказані відпустки під час проходження військової служби.

Крім того зазначає, що норма права, яка висвітлена судом у мотивувальній частині рішення, не містить прямої вказівки на збереженням за позивачем права на відпустки, оскільки право на відпустку не є тотожним праву на збереження середнього заробітку.

Вказує, що відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, однак позивач не відпрацював жодного робочого року в оскаржуваний період, натомість за приписами ч.3 ст.119 за ним зберігалось виключно місце роботи, посада і середній заробіток за місцем роботи, де він працював на час призову.

Також звертає увагу на те, що для обрахунку днів невикористаної відпустки за 7 років позивачем було використано величину в кількості 31 день на рік, однак відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» позивачу передбачено тривалість основної щорічної відпустки у розмірі 24 календарних дні.

Крім того вважає, що розрахунок та нарахування суми грошових коштів, які підлягають компенсації з державного бюджету - це дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, яким є ГУ ДСНСУ у Тернопільській області, а тому суд не вправі розраховувати суму компенсації з щорічних відпусток позивача, оскільки це є виключною компетенцією уповноваженого органу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зазначає, що суд першої інстанції надав вірну оцінку усім доказам та прийняв рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказує, що оскільки, ГУ ДСНСУ у Тернопільській області лише 25 квітня 2024 року йому надано розрахунок нарахувань по видах заробітної плати, тримісячний строк звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про нараховані та не виплачені суми не порушено, а тому саме 25 квітня 2024 року почався перебіг 3-х місячної позовної давності тривалістю до 25 липня 2024 року. Також, в період з 22 травня по 25 червня 2024 року він звертався до Зборівського районного суду (ухвала суду від 22 травня 2024 року) та Тернопільського окружного адміністративного суду (ухвала суду від 10 червня 2024 року) з відповідними позовними вимогами, проте у відкритті провадження йому було відмовлено.

Крім того зазначає, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Звертає увагу на те, що у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Час, коли працівник знаходився у лавах ЗСУ (тобто фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата), входить до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки». Отже, після демобілізації працівник має право на підприємстві, де він працював під час призову, на щорічну відпустку за весь період військової служби, а у випадку його звільнення на компенсацію.

Також вказує, що для обрахування суми не виплаченої грошової компенсації він 08 лютого 2024 року та 25 березня 2024 року з відповідними заявами звертався у ГУ ДСНСУ у Тернопільській області, однак розрахунку йому не надано.

Вказує, що за таких обставин ним самостійно, згідно вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, здійснено розрахунок розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 квітня 2015 року по 17 липня 2022 року (7 років 3 місяці та 18 днів), враховуючи 31 день відпустки (24 - основна відпустка, 7 - додаткова відпустка). При цьому, Відповідачем не надано суду першої інстанції жодних доказів, які б спростовували правильність нарахування ним суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Зазначає, що будь-яких зауважень чи заперечень щодо суми компенсації Відповідачем не надано і у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини.

З 02 червня 2014 року ОСОБА_2 працював на посаді головного фахівця Зборівського районного відділу Управління ДСНС у Тернопільській області.

01 квітня 2015 року ОСОБА_2 мобілізовано та він проходив військову службу.

05 лютого 2024 року його звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, згідно наказу ГУ ДСНСУ у Тернопільській області №56-НК від 06 лютого 2024 року.

08 березня 2024 року з ГУ ДСНСУ у Тернопільській області ОСОБА_2 отримав розрахунково-платіжну відомість.

24 квітня 2024 року ОСОБА_2 отримав розрахунок нарахувань по видах заробітної плати та повідомлення, що згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпуски», грошової компенсації за невикористані відпустки не передбачено.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 22 травня по 25 червня 2024 року звертався до Зборівського районного суду (ухвала від 22 травня 2024 року, а.с.32) та Тернопільського окружного адміністративного суду (ухвала від 10 червня 2024 року, а.с.7) з відповідними позовними вимогами, проте у відкритті провадження йому було відмовлено.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що за позивачем з моменту призову на військову службу 01 квітня 2015 року по 18 липня 2022 року зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, а тому наявні правові підстави для нарахування та виплати позивачу за даний період компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності компенсації позивачу виплати за невикористані дні щорічної відпустки, однак у меншій сумі, а тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 отримав 08 березня 2024 року з ГУ ДСНСУ у Тернопільській області розрахунково-платіжну відомість, а 24 квітня 2024 року розрахунок нарахувань по видах заробітної плати та повідомлення, що згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпуски», грошової компенсації за невикористані відпуски не передбачено (а.с.21-24).

Також ОСОБА_2 в період з 22 травня по 25 червня 2024 року звертався до Зборівського районного суду (ухвала від 22 травня 2024 року, а.с.32) та Тернопільського окружного адміністративного суду (ухвала від 10 червня 2024 року, а.с.7) з відповідними позовними вимогами, проте у відкритті провадження йому було відмовлено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права 24 квітня 2024 року, а тому тримісячний строк звернення до суду ним не порушено.

Що стосується суті спору, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону та ст.97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно вимог статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У своїй постанові від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23 Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303 було оголошено проведення часткової мобілізації. Саме з цим моментом відповідно до норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII законодавець пов`язує настання особливого періоду.

Згідно з абзацом четвертим статті 1 вищезазначеного Закону завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому на даний час в Україні діє особливий період.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє по даний час.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/202 в Україні оголошена загальна мобілізація.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст.119 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Отже, законом було визначено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за місцем роботи, де вони працювали на час призову.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року (п.п.17 п.1) внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 , із врахування вказаного вище законодавства та змін до нього, просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки саме по 17 липня 2022 року, тобто до дня набрання Законом України №2352-IX законної сили, після якого роботодавець звільняється від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суду, суд першої інстанції надав вірну оцінку доказам у справі та вірно застосував норми законодавства щодо обов`язку відповідача компенсувати позивачу невикористані дні щорічної відпустки, однак не врахував діючі положення ч.1 ст.6 Закону Країни «Про відпустки», згідно з якими щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

При цьому, ані матеріалами справи, ані рішенням суду не встановлено підстав для обрахування кількості днів щорічної відпустки в більшій кількості, ніж передбачено наведеним вище Законом.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, виходячи саме 24-х днів передбаченої законом кількості днів щорічної відпустки на рік, а не з 31-го дня, як про це зазначав позивач.

Обраховуючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача колегія суддів виходить з такої формули:

24 дні щорічної відпустки * 7 років = 168 днів.

7 днів щорічної відпустки невикористана відпустка за 3 місяці та 18 днів.

168 + 7 = 175 днів невикористаної щорічної відпустки * 520.72 грн середньоденного заробітку.

Враховуючи наведе вище, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції зазначених вимог закону, у зв`язку з чим сума стягнення з відповідача підлягає зменшенню до 91126.00 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що розрахунок та нарахування суми грошових коштів, які підлягають компенсації з державного бюджету - це дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, яким є ГУ ДСНС України у Тернопільській області, а тому суд не вправі розраховувати суму компенсації з щорічних відпусток позивача, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

У своїй постанові від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18 Верховний Суд зазначив, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною. Вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» №30985/96).

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважав свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Однак, відповідачем, всупереч вимогам діючого законодавства, не було виплачено позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, наслідком чого останній звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2024 року змінити, зменшивши суму стягнутої з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки на користь ОСОБА_3 зі 117682.72 грн до 91126 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді