Провадження № 2/127/3524/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2024 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Мельник А.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач є власником 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначена частка у будинку належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 29.11.2021 року., який зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2021 року.

На даний час позивач як власник не може здійснювати володіння та користування належною йому часткою, так як в ній безпідставно проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначені особи вселились у будинок на підставі договору дарування від 15.10.2008 року, який був в подальшому визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 року у справі № 127/10168/13-ц. На підставі рішення Вінницького міського суду від 02.12.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зняті з реєстрації місця проживання за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду від 12.06.2015 року у справі №127/4907/14-ц за позовом попереднього власника будинку ОСОБА_5 відповідачі виселені з 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, це рішення суду не було виконане.

Добровільно виселитись протягом 2015 2022 року відповідачі відмовились, звертаючись до Вінницького міського суду з різними позовами до попередніх власників.

11.01.2021 року позивачем направлено відповідачам пропозицію звільнити 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 до 11.02.2022 року. Однак, будь яких-дій щодо звільнення спірного будинковолодіння не здійснили. Встановили нові замки, погрожують позивачеві розправою та зверненнями до правоохоронних органів із заявами про викрадення їх майна, якщо ОСОБА_1 як власник самостійно у їх відсутність увійде до будинку.

Також позивач зазначив, що Відповідачі не є членами його сім`ї. Разом з тим, хоча ОСОБА_2 і є рідним братом позивача, згоди, ні письмової, ні усної на його проживання у будинку та проживання його сім`ї позивач не давав. На даний час приміщення у будинку АДРЕСА_1 необхідні ОСОБА_1 для власного проживання.

ОСОБА_2 є власником частки у домоволодінні АДРЕСА_2 , однак проживати разом з сім`єю у належній йому частці у вищезазначеному будинку відмовляється з невідомих позивачу причин.

На даний час позивач розцінює дії відповідачів як такі, що порушують його права як власника на вільне та безперешкодне володіння та розпорядження майном, власником якого він є.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

09.10.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 . Відповідач вважає наведені доводи Позивача хибними та безпідставними, проти задоволення позову заперечує повністю. Зокрема зазначає, що така позиція є безпідставною та необґрунтованою з огляду на наступне.

Згідно з договором дарування частки будинку від 15.10.2008 року, посвідченого нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної кантори Домбровською І.Є., ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 17/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року було визнано недійсним.

На підставі зазначеного договору відповідач ОСОБА_2 , разом із дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 стали проживати у житлового будинку, зареєструвавши місце проживання у ньому.

Також відповідач звертає увагу, на те що він вселився разом із своєю сім`єю та був зареєстрований у будинку зі згоди колишнього власника будинку, тобто його батька та на підставі договору дарування укладеного з ним ще в 2008 році, з чого вбачається тривалий час користування таким будинком, при цьому позивач став його власником лише в 2021 році.

В період з 2010 року по 2014 рік сім`єю відповідача було проведено ремонтні роботи по реконструкції зазначеного будинку, під час цього були замінені всі вікна й двері, прокладено нові комунікації, електропроводку, зроблено опалення та каналізацію, проведено внутрішні оздоблювальні роботи (шпаклювання стін, облицювання плиткою, вимощення підлоги ламінатом та плиткою, тощо), встановлено сантехнічне обладнання, внутрішні сходи на другий поверх, вбудовані меблі, збудовано навіс, облаштовано прибудинкову територію тротуарною плиткою, повністю відремонтовано господарські будівлі та споруди. Сума понесених відповідачами витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт по будинковолодінню АДРЕСА_1 становила близько 900 000,00 грн., тобто вартість нерухомого майна значно збільшилась внаслідок його поліпшення.

Водночас, укладаючи 29.11.2021 року безоплатний договір дарування, який зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2021 року, позивач знав про проживання в ньому протягом 15 років відповідачів, а тому міг передбачити наявне щодо цього нерухомого майна обтяження, зокрема прав відповідача як рідного брата та його сім`ї на проживання у домоволодінні.

Окрім того, як в позовній заяві, так і в додатках до неї відсутні належні та допустимі докази самоправного вселення Відповідачів у спірне домоволодіння, перешкоджання Позивачу користуватися своєю часткою в будинку. Докази вчинення Відповідачами дій, які б робили неможливим для інших мешканців будинку проживання у ньому також відсутні.

Щодо твердження Позивача про те, що ОСОБА_2 є власником частки у домоволодінні АДРЕСА_2 , однак відмовляється там проживати з невідомих йому причин, то варто зазначати, що у зазначеному будинку проживає та зареєстрована їхня мати ОСОБА_7 , факт чого достеменно відомий Позивачу.

Також вказує на те, шо Позивач заявляє позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні 17/20 частки домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 без надання іншого житла. Однак без врахування положення ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, якою вимагається, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Враховуючи те, що право власності на спірний житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач набув на підставі договору дарування від 15.10.2008 року, тобто не був придбаний за кредитні кошти, то виселення без надання іншого житлового приміщення в даному випадку є неможливим, а подана ОСОБА_1 позовна заява є необгрунтованою, невмотивованою та безпідставною, яка не заслуговує на увагу, усі доводи та позиції є хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, тому відповідач повністю проти них заперечує та не погоджується.

Відповідь на відзив від представника позивача на адресу суду не надходила, проте 26.02.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення на відзив із викладенням своїх міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та поясненні на відзив на позов.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ОСОБА_1 є власником 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Зазначена частка у будинку належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 29.11.2021 року., який зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2021 року.

Позивач як власник не може здійснювати володіння та користування належною йому часткою, тому що в ній безпідставно проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідачі вселились у будинок на підставі договору дарування від 15.10.2008 року, який був в подальшому визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 року у справі №127/10168/13-ц.

На підставі рішення Вінницького міського суду від 02.12.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зняті з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_1 не зареєстрована.

Рішенням Вінницького міського суду від 12.06.2015 року у справі №127/4907/14-ц за позовом попереднього власника будинку ОСОБА_5 відповідачі виселені з 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, це рішення суду не було виконане. При ухваленні рішення від 12.06.2015 р. судом встановлено відсутність правових підстав користування відповідачами 17/20 частинами наведеного вище будинковолодіння, що враховано судом при вирішенні цієї справи. При ухваленні рішення від 12.06.2015 р. судом констатовано те, що таке втручання, а саме виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), застосовані заходу про виселення виправдані на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

При співставленні «балансу інтересів» втручання у право відповідачів є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є необхідним у демократичному суспільстві.

Добровільно виселитись протягом 2015 2022 року відповідачі відмовляються.

11.01.2021 року позивач направив відповідачам пропозицію звільнити 17/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 до 11.02.2022 року. Однак, будь-яких дій щодо звільнення належних йому 17/20 частин будинковолодіння відповідачі не здійснили. Відповідно до пояснення позивача в позовній заяві відповідачі встановили нові замки, погрожують позивачу розправою та зверненнями до правоохоронних органів з заявами про викрадення їхнього майна, якщо позивач, як власник самостійно у їх відсутність увійде до будинку.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача. ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 , але ні письмової, ні усної згоди на його проживання у будинку та проживання його сім`ї позивач не давав

ОСОБА_2 є власником частки у домоволодінні АДРЕСА_2 , однак проживати разом з сім`єю у належній йому частці у вищезазначеному будинку відмовляється з тієї при чини, що в ньому мешкає мешкає матір позивача та відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7

На даний час приміщення у будинку АДРЕСА_1 , як зазначено в позовній заяві, необхідні ОСОБА_1 для власного проживання.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч.4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України, якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду /країни від 03.06.1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Відповідно до частин другої-третьої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК країни, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають траво на користування цим житлом відповідно до закону.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд звертає увагу на те, що позивач та відповідачі разом не мешкають і не ведуть спільне господарство, а відтак не є членами сім`ї позивача.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року заява № 30856/03, § 41, 44).

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обгрунтування.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої тередбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статтями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України.

Правові висновки щодо вирішення подібних спорів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження№ 14-181цс18), постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року у справі №715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19.05.2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31.08.2022 року у справі № 554/2412/19, тровадження № 20214св21.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача і хоча ОСОБА_2 є його рідним братом, ні письмової, ні усної згоди на його проживання у будинку та проживання його сім`ї позивач не давав. Нині приміщення у будинку АДРЕСА_1 необхідні позивачу для власного проживання.

Поведінку відповідачів позивач розцінює як втручання у особисте життя, що порушують його права як власника на вільне та безперешкодне володіння та розпорядження майном, власником якого він є.

ОСОБА_2 є власником частки домоволодіння АДРЕСА_2 , забезпечений житлом , в якому може мешкати його сім`я, однак виселитись добровільно разом з сім`єю відмовляється. Така ж позиція у інших відповідачів.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 зазначено, що захист прав та інтересів це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу; закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Способи захисту мають бути належними та ефективними.

Належність способу захисту має відповідати змісту порушеного права; має відповідати способу (характеру) порушення; має враховувати наслідки, які спричинило правопорушення; має відповідати правовій меті, до якої прагне суб єкт захисту .

Ефективність способу захисту визнається як право на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції застосування ефективного способу захисту приводить до реального поновлення порушеного права (забезпечує припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняє неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного забезпечує отримання відповідного відшкодування. Ефективний спосіб захисту спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

В постанові Верховного суду також зазначено, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1, п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути позбавлений права власності . Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення

В інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-150/04-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі "Садов`як проти України", рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України", рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії", заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії»).

Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що:

1.Право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та власник надав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки;

2.Припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. При цьому фізичне видворення і подальший недопуск колишнього члена сім`ї до житла, викидання його речей та заміна вхідних замків не приводять до юридичного позбавлення права особи на проживання у цьому житловому приміщенні;

3.Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку; з припиненням права власності особи на житлове приміщення, члени його сім`ї також втрачають право користуватися цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до наступних висновків:

1.Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту резюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України (постанова Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц).

2. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц).

3.Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц).

4.Згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. (постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).

Підсумовуючи висновки Верховного Суду з питання усунення для власника перешкод в користуванні належним йому житлом іншими особами належить зазначити, що у спірних правовідносинах ОСОБА_9 хоча і є рідним братом ОСОБА_1 , однак членом його сім`ї не являється. Їх не пов`язує ні спільне проживання, ні спільний побут. Будь-якої згоди на проживання ОСОБА_2 та членів його сім`ї: дружини та сина позивач не давав, порядок користування житловими приміщеннями не встановлений ні фактично , ні юридично. Рішення суду щодо встановлення сервітуту на право користування жилими приміщеннями не виносилось.

Нині відповідачі чинять позивачу власнику житла перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, не допускають до житлового приміщення, чим здійснюють втручання у право позивача на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом. Вирішити питання щодо можливості позивачем користатись та розпоряджатися своїм майном без вирішення питання щодо виселення відповідачів неможливо.

ОСОБА_2 забезпечений житлом, має частку у домоволодінні по АДРЕСА_2 , тому виселення відповідачів не є втручанням у їх право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Згідно з інформаційною довідкою №349156809 від 04.10.2023 року з Державного реєстру речових трав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що позивачу, окрім вищезгаданого об`єкта нерухомого майна, на праві приватної власності належать також:

житловий будинок, з господарськими будівлями, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 27,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 45, розмір частки 1, дата державної реєстрації 29.07.2014р.;

квартира, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 67,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, розмір частки 1, дата державної реєстрації 08.07.2014р.;

житловий будинок, садибного типу, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 144,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, розмір частки 13/20, дата державної реєстрації 21.05.2013р.

На переконання суду, право власності позивача на 17/20 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 не може нівелюватися наявністю у нього інших об`єктів житлової нерухомості.

Доводи відповідача ОСОБА_2 в заперечення позову про проведення реконструкції будинку на загальну суму біля 900000 грн., значне збільшення вартості нерухомого майна внаслідок його поліпшення, не доведені відповідачем ОСОБА_2 та не мають значення для вирішення справи, тому що такі поліпшення нерухомого майна здійснені за відсутності згоди колишнього власника ОСОБА_5 та нинішнього власника ОСОБА_1 .

Факт проживання відповідачів у будинковолодінні 15 років не є підставою для набуття ними права володіння та користування ним.

Окремо суд звертає увагу на те, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідачі не є власниками житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).

Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Щодо того, чи є таке втручання необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

При співставленні балансу інтересів суд враховує, що спірне будинковолодіння має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за рішенням суду зняті з реєстрації в будинковолодінні, відповідач ОСОБА_3 не зареєстрована в ньому; за рішенням суду від 12.06.2015 р. у справі №127/4907/14-ц в справі за позовом ОСОБА_5 відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виселені з 17/20 будинку АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 , рішення суду не виконане; будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами в справі не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачу в користуванні 17/20 частин будинковолодіння АДРЕСА_6 шляхом виселення відповідачів.

З іншої сторони відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинковолодінні та користуються ним на законних підставах, а відповідач ОСОБА_2 є співвласником будинковолодіння за адресою : АДРЕСА_2 , тобто забезпечений житлом, а відтак виселення ОСОБА_2 та членів його сім» не буде втручанням у право на житло та повагу до приватного життя відповідачів у розумінні ст. 8 Конвенції, що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідача є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, і право позивача підлягає судовому захисту шляхом усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні 17/20 частин будинковолодіння шляхом виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідачів у рівних частках підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування витрат із судового 1073,60 грн.

Керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 Протоколу №1 Конвенції , ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321 ЦК України, ч. 4 ст. 9, ч.2 ст.64, ч. 1 ст. 109, ст. 150 ЖК ч. 1 ст. 156 Української РСР, ст. ст. 4-13, 76-89, 141, 263-265, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , перешкоди в користуванні 17/20 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 та ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , з 17/20 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Встановити позивачу ОСОБА_1 строк протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду для подання доказів про розмір понесених судових витрат.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 та ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_7 . РНОКПП НОМЕР_1 , у відшкодування витрат із сплати судового збору 1073,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 03.07.2024 р.

Суддя