ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних (суддя першої інстанції Наумова О.С., повний текст рішення складено 19 квітня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 24.12.2021 року у розмірі 540 556,50 грн., три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 26 080,00 грн. та судові витрати 5025 грн. правнича допомога, 5666,36 грн. судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2021 року в розмірі 15000,00 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 9383,04 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог, зазначаючи суму заборгованості в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті, як вказано у позові.

Вказує, на те, що місцевий суд, визначаючи суму заборгованості в іноземній валюті, а не гривневому еквіваленті, як просив позивач порушив право відповідача на повернення позики у гривневому еквіваленті.

ОСОБА_2 просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року змінити в частині визначення суми заборгованості, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 540 556,50 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Ференець О.Є. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду в силі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 24.12.2021 укладений письмовий договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_3 передав позичальникові ОСОБА_1 15000,00 доларів США, зі строком повернення не пізніше 31.03.2022 (а.с. 7).

На підтвердження отримання позики позичальником ОСОБА_1 24.12.2021 надана розписка про те, що ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кошти в строк зазначений в договорі (а.с. 8).

Факт укладення договору, отримання коштів, їх неповернення у сумі, обумовленій договором, відповідачем під час розгляду справи не заперечувався.

Стягуючи суму заборгованості з відповідача на користь позивача в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Міський суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши кошти у доларах США, вказавши, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

При цьому, апеляційний суд послався на правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Проте, з такими висновками апеляційного суду погодитися не може.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд першої інстанції помилково вказав про можливість стягнення судом коштів в іноземній валюті, а також про необхідність стягнення у валюті, в якій кошти були надані, оскільки ОСОБА_3 заявив позов про стягнення коштів саме у гривні, тому, враховуючи принцип диспозитивності, суд повинен розглядати спір у межах заявлених позовних вимог. При цьому, сам факт можливості стягнення судом коштів в іноземній валюті не було предметом спору в суді. А те, що у договорі позики та у розписці зазначено валюту - долар США, не дає суду права виходити за межі позовних вимог.

Посилання суду на певну практику Верховного Суду є безпідставними, оскільки у наведених судових рішеннях спір виник саме щодо позовних вимог у валюті (еквіваленті).

У цій справі такого спору немає і позивач добровільно визначив предмет, об`єкт позову, а саме стягнення коштів за договором позики у національній валюті України у гривнях.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи і судом апеляційної інстанції встановлено, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши норми процесуального права, а тому рішення підлягає зміні, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 540 556,50 грн., що буде відповідати заявленим позовним вимогам.

Перерозподілу судовий збір не підлягає, оскільки рішення щодо стягнення заборгованості не скасовано, а лише змінено в частині визначення грошової одиниці.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2021 року в розмірі 15000,00 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2021 року в розмірі 540 556 (п`ятсот сорок тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 50 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Халаджи