Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.04.2024 Справа №607/19346/23 Провадження №2/607/481/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Семененко Л.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Ткачука С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семененко Людмила Михайлівна до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семененко Л.М. звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що їй належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона проживає в продовж тривалого періоду часу. У зв`язку з похилим віком у неї наявні значні проблеми зі здоров`ям, а відтак вона потребує стороннього догляду та допомоги.

Її давня знайома ОСОБА_2 , погодилась здійснювати догляд за нею, за умови укладення між ними договору довічного утримання, на що вона погодилась, а тому 31.08.2020 між нею та ОСОБА_2 як вона вважала було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, який вона не могла самостійно прочитати, через проблеми із зором. При цьому зміст договору вголос їй не зачитувався та другий примірник договору їй не надавався. Разом з тим, з моменту укладання вказаного договору, ОСОБА_2 жодного разу не з`являлась, будь-якої допомоги їй не надавала, у зв`язку із чим вона звернулась за правовою допомогою до адвоката. В рамках надання правової допомоги з`ясувалося, що належна їй на праві власності квартира у АДРЕСА_1 була відчужена нею згідно договору купівлі продажу квартири. Водночас, позивач зауважує, що підписуючи договір купівлі-продажу належної їй на праві власності квартири у АДРЕСА_1 , вона помилково вважала, що підписує договір довічного утримання, оскільки будь-яких грошових коштів вона не отримувала.

За наведених обставин, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 31.08.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 3921.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.10.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

07.11.2024 судом зареєстровано відзив на позов поданий представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Ткачуком С.В., з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та вважає їх незаконними. Так, відповідач не заперечує, що не доглядала за позивачем та жодної допомоги у розумінні утримання позивачки не здійснювала. Водночас, вона ніколи не обговорювала та не погоджувала умови укладення договору довічного утримання з позивачем. Відповідач вказує, що вона з 2000 року працює в республіці Італія та протягом останніх 23 -х років вона регулярно один раз на рік приїжджала в Україну. Позивач ОСОБА_1 знає її як цивільну дружину свого сина ОСОБА_3 та матір її внучки ОСОБА_4 . З сином позивача вона не підтримувала жодних відносин з 2007 року, а доньку ростила та утримувала одна. В 2016 році помер син позивачки, а в листопаді 2018 року остання знайшла її в Італії та запросила в гості. Відповідач зауважує, що спочатку позивач хотіла подарувати квартиру своїй внучці, тобто її дочці ОСОБА_5 , яка на той час жила та працювала в республіці Італія, оскільки батько не дбав про неї. Однак, коли вона приїхала у 2020 році в гості до позивача між ними було укладено Договір про купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому вони домовились, що позивач продовжує проживати в даній квартирі, про що свідчить те, що за умовами укладеного договору купівлі-продажу квартири позивач не брала на себе зобов`язань про виселення з проданої квартири. Продаж квартири було вчинено за 719900 грн, а розрахунок між ними здійснено до підписання договору. Окрім цього, в нотаріальній конторі в присутності відповідача до підписання договору позивачка особисто перечитувала договір купівлі-продажу квартири, нотаріус роз`яснював правові наслідки укладення такого договору. Після набуття у приватну власність квартири вона зареєструвала своє місце проживання та місце проживання своєї доньки в набутій нею квартирі та сплачує комунальні витрати за квартиру. З огляду на вищевикладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 04.01.2024 постановленою в судовому засіданні без виходу в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що відповідач ОСОБА_2 декілька років мала стосунки із її сином ОСОБА_6 та народила дівчинку ОСОБА_7 , яка іноді навідувала її. Проте її син, який помер у 2016 році не визнавав своє батьківство щодо ОСОБА_7 . Після смерті сина, відповідач приїхала до неї у гості, і вона пожалілась їй, що їй тяжко живеться бо вона не бачить та попросила у неї матеріальної підтримки. Декілька разів відповідач передавала їй передачі з продуктами та приїжджала до неї. Вказала, що хотіла скласти заповіт на внучку, в замін на догляд за нею. Проте відповідач на таке не погодилась, та хотіла щоб вона подарувала їй квартиру. Відтак вони пішли до нотаріуса, який працював неподалік від її місця проживання де вона мала намір укласти договір дарування квартири відповідачу, щоб остання її доглядала. При цьому зазначила, що відповідач не обіцяла їй, що буде особисто здійснювати за нею догляд, а обіцяла, що домовиться про це з іншою жінкою за оплату. Перебуваючи у нотаріуса вона не знала, що укладає договір купівлі - продажу квартири, оскільки вона не бачила внаслідок хвороби по зору і не могла прочитати зміст договору, а нотаріусом сам договір в голос не зачитувався. Вказала, що коштів від відповідача вона не отримувала, а ОСОБА_2 лише платила кошти нотаріусу за послуги. Після укладення договору у нотаріуса ОСОБА_2 сказала, що буде повертатись до Італії, оскільки тут вона жити не хоче, так як немає роботи, натомість їй найме жінку, яка буде за нею доглядати, проте вона відмовилась від такої пропозиції відповідача. Також позивач вказала, що у неї є ще один син, який проживає у Казахстані та якому вона хоче залишити квартиру. Крім того зазначила, що операцію на око їй робили лише один раз у 2018 році, однак договору в 2020 році вона прочитати не могла, та на договорі у нотаріуса поставила лише підпис, свого прізвища імені та по-батькові не писала.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семененко Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених і позовній заяві.

Представник відповідач ОСОБА_2 - адвокат Ткачук С.В. в судовому засіданні заперечив з приводу позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її свекрухою, так як вона перебувала з її сином ОСОБА_6 у цивільному шлюбі, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_7 . Коли дочці був один рік, ОСОБА_1 запропонувала їй жити з її сином у неї в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на що вона погодилась. Разом з сином позивача вона проживала 3 роки, при цьому сама ОСОБА_1 жила у Підволочиську. Разом з тим, ОСОБА_6 почав випивати, а відтак вона від нього пішла та на час декрету переїхала до своїх батьків у с. В. Глибочок. Після декрету вона вийшла на роботу на завод, однак їй не платити зарплату, а тому вона звільнилась та в 2000 поїхала в Італію на заробітки. У 2005-2006 роках померли її батьки, після чого вона забрала дочку ОСОБА_7 до себе в Італію . В 2018 році їй подзвонила знайома та повідомила, що ОСОБА_1 її шукає, відтак вона подзвонила до неї і позивач сказала їй, що ОСОБА_6 помер. В подальшому у 2019 році вона приїхала до ОСОБА_1 в гості і при розмові вона вказала, що хоче переписати квартиру на онуку ОСОБА_7 , так як її син нею не опікувався. Одночасно ОСОБА_1 зазначила, що немає грошей, а тому хотіла б продати квартиру. Коли вона приїхала до ОСОБА_1 у 2020 році, остання повідомила, що хоче продати квартиру, на що вона погодилась купити квартиру, при цьому ОСОБА_1 запропонувала їй піти до нотаріуса, який знаходиться в її будинку. Коли вони прийшли до нотаріуса він роз`яснив їм, що кошти за квартиру, можуть бути передані до підписання договору, відтак вона передала ОСОБА_1 22 000 Євро, проте розписки у неї не взяла. Також зазначила, що не проти того, щоб ОСОБА_1 залишилась і надалі проживати у цій квартирі, про що свідчить відсутність у договорі купівлі продажу квартири зобов`язання виселитись із квартири. При підписані спірного договору нотаріус читав його зміст у голос, а також ОСОБА_1 задавала питання та самостійно читала договір з лупою, після чого договір підписала. Разом з тим зауважує, що між нею та ОСОБА_1 не було жодних домовленостей про утримання останньої. Зазначила, що вона планувала в подальшому зробити там ремонт та жити разом з ОСОБА_1 . Крім того, на даний час нею вже зроблено ремонт туалету, ванни та поміняні труби. Також нею здійснюється оплата за комунальні послуги, зокрема вона передає кошти, а дочка її подруги, яка живе в Україні оплачує усі комунальні послуги за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , окрім телефону та телевізора. У жовтні 2023 року вона приїхала в Україну, готувала, ходила з ОСОБА_1 до лікарів, давала їй ліки, проте ОСОБА_1 повідомила їй, що вона хоче, щоб вона віддала їй квартиру, на що вона заперечила, так як заплатила їй гроші за неї. З огляду на викладене, вона заперечує з приводу позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду повідомила, що вона є знайомою відповідача ОСОБА_2 . Так, на початку війни у лютому 2022 року їй зателефонувала ОСОБА_2 та попросила навідатись до ОСОБА_1 , оскільки вона не може до неї додзвонитись. Коли вона прийшла, то двері їй відчинила ОСОБА_1 , при цьому пересувалась вона по квартирі вільно та вражень, що ОСОБА_1 може не бачити у неї не виникало. Зазначила, що зайшла в квартиру, щоб подивитись чому не працює телефон та в подальшому робила в компанію заяву про те, що він не працює. Коли робила заяву спиталась ОСОБА_1 хто є власником квартири, на що остання відповіла, що ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 вказала, що вона знайома з відповідачем ОСОБА_2 та як її мама дружить з останньою. Вказала, що вона протягом 2023 року через приват24 оплачувала комунальні послуги за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому кошти їй передавала її мама, а їй в свою чергу давала ОСОБА_2 . Також свідок ОСОБА_11 надала суду для огляду свій телефон, а саме мобільний додаток приват24, з якого вбачались проплати за комунальні послуги, які надавались до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 суду повідомила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 , а саме вона живе у сусідньому будинку та її будинок і будинок позивача мають спільний двір, а відтак вони часто бачаться. Після смерті сина ОСОБА_1 вона приходила до останньої та з 2019 року вона постійно їй допомагає, купляє продукти та ходить в аптеку. Відповідача ОСОБА_2 вона бачила на початку 2022 року в квартирі ОСОБА_1 , при цьому остання повідомила їй, що ОСОБА_2 є давньою знайомою її сина, та що вона буде її доглядати і за це вона їй відписала квартиру. Проте надалі, вона відповідачку не бачила. Вказала, що вона за власні кошти купує ОСОБА_1 продукти та приходить готує їжу, а також оплачує ТБ і телефон. Також зазначила, що вона водила позивача до лікарів, які їй діагностували проблеми із зором, проте групу інвалідності вони не виробляли. Зауважила, що вона є фельдшером, та на її переконання показник зору 0,3, який є у позивача це повна сліпота, однак відомості, щодо повного діагнозу, що зазначений у медичних документах може надати лише спеціаліст у сфері офтальмології.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 з 2000 року, а саме вона живе у сусідньому будинку та її будинок і будинок позивача мають спільний двір та вона знає, що ОСОБА_1 є незрячою. Також із слів інших сусідів їй відомо, що спочатку ОСОБА_1 мала скласти заповіт на свою квартиру. Повідомила, що відповідача ОСОБА_2 вона не бачила, проте у гості до ОСОБА_1 вона заходить рідко. Щодо стану здоров я ОСОБА_1 , то вказала, він такий самий як і у був у 2000 році.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Судом встановлено, що 31.08.2020 Продавець ОСОБА_1 та Покупець ОСОБА_2 , обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали Договір купівлі - продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 3921, за умовами якого Продавець ОСОБА_1 передала у власність (продала), а Покупець ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) КВАРТИРУ АДРЕСА_2 (надалі - Предмет договору).

Предмет договору належить Продавцеві на праві приватної власності: частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 01.04.2005 на підставі розпорядження від 01.04.2005 за № 38403. Право власності за яким зареєстровано Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за № 38666; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_14 , державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, 17.08.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1027. Право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.08.2020, номер запису про право власності - 37795516. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 (п. 2 Договору).

За умовами п. 4 Договору, продаж вчинено за 719 900 гривень 00 копійок. Розрахунок між Сторонами здійснено до підписання цього договору в порядку, передбаченому чинним законодавством. Підписання договору Сторонами підтверджуватиме відсутність у Продавця будь-яких претензій майнового характеру до Покупця, які б стосувалися питань оплати об`єкту купівлі-продажу, та буде підставою для нотаріального посвідчення цього договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 12 Договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину Продавцю та Покупцю нотаріусом роз`яснено.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 319995249 від 11.01.2023, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 31.08.2020 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно довідки № 1843/2103 від 27.10.2023 виданої Відділом реєстрації проживання особи Управлінням державної реєстрації Тернопільської міської ради, згідно реєстру Тернопільської міської територіальної громади та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період виконання відділом повноважень з 04.04.2016 по 27.10.2023 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 25.08.1990 В. Глибочецькою селищною радною Тернопільського району, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. В. Глибочок Тернопільського району Тернопільської області та її батьками зазначено: батько - ОСОБА_15 , мати - ОСОБА_2 .

Як слідує із Епікризу № 11/244 виданого Клінікою мікрохірургії ока Медікус, ОСОБА_1 , знаходилась на лікуванні у Клініці мікрохірургії ока Медікус у період з 25.06. по 29.06.2018, з діагнозом: зріла ускладнена катаракта правого ока. Супутній діагноз: незріла ускладнена катаракта лівого ока. В/к ІІ А глаукома правого ока, в/к IV В глаукома лівого ока. 26.08.2018 проведено оперативне втручання - Факоемульсифікація катаракти з імплантацією ІОЛ sph+23.5 Дптр правого ока.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлену цим кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

У статті 745 ЦК України зазначено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, у позовній заяві позивач вказує, що спірний договір купівлі - продажу квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 31.08.2020 та зареєстрований в реєстрі за № 3921 укладений внаслідок помилки, оскільки укладаючи його вона вважає, що укладає договір довічного утримання, так як потребувала стороннього догляду. Водночас, у зв`язку із похилим віком у неї наявні проблеми із зором, внаслідок яких вона була позбавлена можливості прочитати спірний договір, а нотаріусом в голос договір не зачитувався.

В той же час, у судовому засіданні, позивач посилалась на те, що укладаючи спірний договір купівлі - продажу квартири вона вважала, що укладає договір дарування квартири.

Разом з тим, як вбачається із змісту спірного Договору сторони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали договір купівлі - продажу квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 31.08.2020 та зареєстрований в реєстрі за № 3921.

Крім того, із Договору також вбачається, що сторонам, а саме Продавцю та Покупцю було роз`яснено нотаріусом зміст прав та обов`язків за цим договором, а також про правові наслідки укладеного правочину.

Більше того, у пункті 4 Договору сторони підтвердили, що продаж квартири вчинено за 719 900 гривень 00 копійок. Розрахунок між Сторонами здійснено до підписання цього договору в порядку, передбаченому чинним законодавством. Підписання договору Сторонами підтверджуватиме відсутність у Продавця будь-яких претензій майнового характеру до Покупця, які б стосувалися питань оплати об`єкту купівлі-продажу, та буде підставою для нотаріального посвідчення цього договору купівлі-продажу.

У постанові від 08.09.2020 (справа №916/667/18, провадження № № 12-145гс19) Велика Палата ВС зробила висновок, що пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом.

Також, Велика Палата ВС прийшла до висновку, що пункт договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою та свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

З приводу доводів позивача, що вона в силу проблем із зором не мала можливості прочитати спірний договір, то суд зауважує, що такі не підтвердженні жодними доказами.

Водночас долучений позивачем до матеріалів справи Епікриз № 11/244 виданий Клінікою мікрохірургії ока Медікус, згідно якого ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні у період з 25.06. по 29.06.2018 не доводить обставини, на які посилається позивач, насамперед тому, що у ньому містяться відомості, які є актуальними станом на 2018 рік, тобто за 2 роки до вчинення спірного правочину.

Більше того, з вказаного Епікризу не можливо встановити, що проблеми із зором позивача ОСОБА_1 мали характер таких, внаслідок яких вона не мала можливості бачити, прочитати і підписати текст договору.

Так само суд відхиляє покази свідка ОСОБА_12 з приводу повної сліпоти позивачки ОСОБА_1 , оскільки вказані твердження є особистою думкою свідка, яка не є спеціалістом у галузі офтальмології.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 3 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

Відповідно до пункту 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, якщо фізична особа, яка звернулася з а вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Разом з тим, на спірному договорі купівлі - продажу квартири посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 31.08.2020 та зареєстрованому в реєстрі за № 3921 така відмітка відсутня.

Жодних інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо проблем із зором, внаслідок яких вона була позбавлена можливості прочитати зміст спірного договору до матеріалів справи не долучено.

Так само позивачем жодними доказами не підтверджено, що станом на час укладення спірного договору купівлі - продажу квартири, вона дійсно потребувала стороннього догляду, у зв`язку із чим мала б такий намір укласти договір довічного утримання.

При цьому судом неодноразово в ході підготовчого провадження у справі роз`яснювалося стороні позивача про відсутність у суду знань у сфері медицини та роз`яснювалося право клопотати про допит спеціаліста у сфері офтальмології та право клопотати про призначення відповідної експертизи.

В той же час сторона позивача не зверталась до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи та не надавала висновків експерта на підтвердження тієї обставини, що проблем із зором потребувала сторонньої допомоги та мала вади зору такої тяжкості, внаслідок яких не мала можливості особисто прочитати текст спірного договору.

Згідно наведеної в постанові Верховного Суду від 15.09.2021 по справі № 161/17523/16 правової позиції, «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Жодних підтверджень того, що укладаючи договір купівлі-продажу належної позивачу квартири, вона помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину та прав та обов`язків сторін за ним, окрім наданих усних пояснень матеріали справи не містять та суду не подано.

При цьому суд бере до уваги те, що після укладення спірного договору купівлі - продажу квартири, комунальні платежі за надання послуг до неї, здійснювала саме відповідач ОСОБА_2 , що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 та не заперечувалось позивачем під час розгляду справи.

Окрім цього, суд звертає увагу, на неоднозначну позицію у справі, а саме на те, що у позовній заяві позивач вказала, що укладаючи спірний договір купівлі - продажу квартири вона вважала, що укладає договір довічного утримання, натомість у судовому засіданні позивач зазначила, що обіцянки здійснювати догляд за нею відповідачка не давала та позивач думала, що дарує свою квартиру відповідачу, разом з тим вказані правочини суттєво відрізняються за своєю правовою природою.

Враховуючи те, що спірним правочином є договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, тому на думку суду немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки.

Позивачем ОСОБА_1 не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало її дійсній волі чи того, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинули на її волевиявлення.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семененко Л.М. до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 31.08.2020 та зареєстрованого в реєстрі за № 3921.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати стягненню з відповідача на корись позивача не підлягають та у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача ОСОБА_1 в межах нею понесених.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семененко Людмила Михайлівна до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору в розмірі 1073 ( одна тисяча сімдесят три) гривні 60 ( шістдесят) копійок покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 08.05.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович, адреса міцезнаходження АДРЕСА_4.

Головуючий суддяН. Р. Кунець