КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2274/24 Головуючий у суді І інстанції Шевчук А.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на її користь грошові кошти, сплачені за договором № 737ВП/10/2021 від 22 жовтня 2021 року у розмірі 14 960,00 грн та за попереднім договором № 265ПП/11/2021 від 25 листопада 2021 року у розмірі 63 112,00 грн, інфляційні втрати - 18 887,46 грн, 3 % річних - 4 336,99 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 22 жовтня 2021 року між нею та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» укладено договір № 737ВП/10/2021 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий +» з 6 тижнів - до пологів (одноплідна вагітність), відповідно до умов якого відповідач як медичний заклад зобов`язався надати їй як пацієнту медичну допомогу, що полягає в проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності згідно діючих нормативних документів МОЗ України та стандартів медичної допомоги з амбулаторного спостереження вагітності, передбачену цим договором та додатками до нього.

Згідно із досягнутими домовленостями вартість медичної допомоги складає обумовлену суму 22 277,00 грн, які були сплачені позивачкою в день підписання договору від 22 жовтня 2021 року, проте послуги за цим договором були надані не в повному обсязі та згідно розрахунку відповідача до повернення пацієнту розраховано суму у розмірі 14 960,00 грн.

25 листопада 2021 року між сторонами також був укладений попередній договір № 265ПП/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», за яким сторони прийняли на себе зобов?язання у термін з 22 по 32 тиждень вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тижня терміну вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в інших медичних закладах) укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт» (основний договір).

На умовах основного договору пацієнт мала отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта на основі діючих нормативних документів МОЗ України, обов?язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів, прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених майбутнім основним договором та додатками до нього.

Відповідно до пункту 1.2 попереднього договору зобов?язання медичного закладу перед пацієнтом щодо надання медичної допомоги виникає після укладання сторонами основного договору, з врахуванням можливих доплат, які можуть виникнути за умови наявності/виникнення у пацієнта медичних показань.

На виконання пункту 1.4 попереднього договору позивачка здійснила на користь відповідача авансовий платіж згідно з рахунком № 67814 від 25 листопада 2021 року загальною вартістю (з урахуванням знижок) 63 112,00 грн, що підтверджується чеками № 26099 на суму 35 903,00 грн та № 26100 на суму 27 209,00 грн.

Позивачка вказувала, що укладання основного договору сторони обумовили в будь-якому разі у строк, не більше, ніж до досягнення пацієнтом терміну вагітності 34 тижні, однак зазначений термін укладання основного договору сплив, такий договір не було укладено, відтак, на її думку, є припиненим попередній договір № 265ПП/11/2021 від 25 листопада 2021 року на підставі частини третьої статті 635 ЦК України.

При цьому, згідно з пунктом 1.8 попереднього договору у разі відмови пацієнта або медичного закладу від укладання основного договору у термін, передбачений пунктом 1.1 попереднього договору, зобов?язання за ним припиняються, а грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним договором підлягають поверненню медичним закладом пацієнтові протягом 5 робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта. При цьому повернення суми авансового платежу здійснюється медичним закладом у безготівковій формі шляхом перерахування на рахунок пацієнта, або в інший не заборонений чинним законодавством України спосіб, виключно на його письмову вимогу та за відрахуванням вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги (медичних послуг).

Медичні послуги за вищевказаними договорами мали надаватись їй у пологовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з воєнними діями позивачка була змушена евакуюватись з м. Києва та дитина була народжена нею в м. Вільнюсі (Литва), а тому жодних послуг від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», передбачених договором, вона не отримувала.

27 березня 2022 року позивачкою на електронну адресу відповідача направлено лист про повернення сплачених коштів на виконання умов попереднього договору № 265ПП/11/2021 від 25 листопада 2021 року та залишку невикористаних на медичні послуги коштів за договором № 737ВП/10/2021 від 22 жовтня 2021 року. 04 квітня 2022 року нею отримано відповідь від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», якою повідомлено про те, що узгоджується порядок та строки повернення сплачених грошових коштів. Утім, до теперішнього часу відповідачем сплачені за договорами кошти не повернуто, незважаючи на неодноразові звернення позивачки, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 78 072,00 грн, три проценти річних у розмірі 4 336,99 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 887,46 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн і частину витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог позовної заяви відмовлено.

У задоволенні заяви ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про розстрочення виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також просить задовольнити його клопотання від 08 травня 2024 року про розстрочення виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що вимоги позивачки про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України задоволенню не підлягали, оскільки такі нарахування є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тоді як будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень через бойові дії, робота була призупинена і введення військового стану офіційно визнається форс-мажорною обставиною, а тому положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, про що вже зазначалося у низці постанов Київського апеляційного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника - адвоката Кравинської Ю.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року- без змін, і стягнути з відповідача на її користь витрата на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачка заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо обставин форс-мажору, як підстави для звільнення відповідача від виконання зобов`язань по оплаті 3 % річних та втрат від інфляції, зумовлених (які виникли) саме у зв`язку з простроченням ним грошового зобов`язання по поверненню їй грошових коштів.

Зазначає, що обставини форс-мажору звільняють сторони від відповідальності у формі неустойки, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань, нарахування яких вона не здійснювала. Однак форс-мажор не звільняє від виконання самого грошового зобов`язання по поверненню коштів, включаючи складову такого зобов`язання у формі втрат від інфляції та 3 % річних.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц).

На своєму веб-сайті медичний заклад - ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» розмістив інформацію щодо договорів про надання медичних послуг, де зазначив адреси електронної пошти, на які було рекомендовано звертатися з приводу повернення коштів. У спосіб звернення на вказану електронну пошту позивачка заявляла про її бажання повернути авансовий платіж за вказаним вище договором, в тому числі звернулась 27 березня 2022 року.

Листом від 04 квітня 2022 року медичний заклад прийняв запит на розірвання договору, проте за заявами позивачки з реквізитами для повернення коштів відтермінував на невизначений час повернення грошей з посиланням на війну.

Врегулювати спір позивачка намагалася і у спосіб надсилання на адресу реєстрації відповідача як юридичної особи досудової вимоги, яка була вручена останньому 26 січня 2024 року, проте бажаного результату це не принесло, тому звернення до суду стало вимушеним кроком, так як іншого способу повернути грошові кошти позивачка не має.

На підставі частини другої статті 625 ЦК України у позовній заяві виконано нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на загальну суму заборгованості 78 072,00 грн за період з 12 квітня 2022 року по 16 лютого 2024 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 22 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» укладено договір № 737ВП/10/2021 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий +» з 6 тижнів - до пологів (одноплідна вагітність), відповідно до умов якого відповідач як медичний заклад зобов`язався надати позивачці як пацієнту кваліфікованумедичну допомогу, що полягає в проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності, передбачену цим договором та додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги з амбулаторного спостереження вагітності.

Згідно договору вартість медичної допомоги за ним складає обумовлену суму 22 277,00 грн, які були сплачені позивачкою в день підписання договору, що підтверджується квитанцією № 25376 від 22 жовтня 2021 року, проте послуги за вказаним договором були надані не в повному обсязі та згідно розрахунку відповідача до повернення пацієнту підлягає сума у розмірі 14 960,00 грн, що не заперечується сторонами.

25 листопада 2021 року між сторонами також укладено попередній договір № 265ПП/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», згідно із яким сторони прийняли на себе зобов?язання у термін з 22 по 32 тиждень вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тижня терміну вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в інших медичних закладах) укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт» (основний договір), на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта на основі діючих нормативних документів МОЗ України, обов?язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів, прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього.

Відповідно до пункту 1.4 попереднього договору при його підписанні пацієнт здійснює на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 63 112,00 грн, що дорівнює ціні/вартості послуг медичного закладу за основним договором (договором про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт»).

Позивачкою на користь відповідача було здійснено оплату у розмірі 63 112,00 грн, що підтверджується квитанціями № 26099 від 25 листопада 2021 року на суму 35 903,00 грн та № 26100 від 25 листопада 2021 року на суму 27 209,00 грн.

Згідно із пунктом 1.6 попереднього договору грошові кошти, сплачені пацієнтом у якості авансового платежу за даним договором, зараховуються в рахунок оплати ціни послуг медичного закладу за основним договором.

Проте, як встановлено судом, основний договір між сторонами укладений не був та послуги в повній мірі ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» позивачці не надало, що також не заперечується сторонами.

Пунктом 1.13 попереднього договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань за ним.

Згідно з пунктом 1.8 попереднього договору у разі відмови пацієнта або медичного закладу від укладання основного договору у термін, передбачений пунктом 1.1 цього договору, зобов?язання за ним припиняються, а грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним договором підлягають поверненню медичним закладом пацієнтові протягом 5 робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта. При цьому повернення суми авансового платежу здійснюється медичним закладом у безготівковій формі шляхом перерахування на рахунок пацієнта та/або в інший не заборонений чинним законодавством України спосіб, виключно на його письмову вимогу та за відрахуванням вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги (медичних послуг).

Крім того, за пунктом 7.1 договору спостереження вагітності цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та сплати пацієнтом суми, передбаченої пунктом 5.2 даного договору, і діє до пологів пацієнта.

Відповідно до пункту 8.1 договору спостереження вагітності дія цього договору може бути достроково припинена, зокрема, з ініціативи пацієнта за умови письмового повідомлення медичного закладу із зазначенням причин розірвання договору. В такому випадку договір вважається розірваним через 5 робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення від пацієнта, якому на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору, що зазначена в пункті 5.2 даного договору, за винятком вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги пацієнту за договором.

Позивачка зверталася до відповідача із заявами про повернення грошових коштів, оскільки медичні послуги їй надані не були і дитину вона народжувала ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вільнюсі Литовської Республіки.

Як убачається з наявного в матеріалах справи електронного листування сторін, відповідачем підтверджено факт звернення ОСОБА_1 із заявою про повернення грошових коштів 27 березня 2022 року, проте кошти, сплачені за укладеними договорами позивачі не повернуто.

Загальна вартість медичних послуг за договором № 737ВП/10/20211 від 22 жовтня 2021 року та за попереднім договором № 265ПП/11/2021 від 25 листопада 2021 року, які були оплачені позивачкою і не отримані нею з боку відповідача, становить 78 072,00 грн, які останній за неодноразовими зверненнями позивачки не повернув.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та на даний час не закінчено.

У наданому листі Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо причин невиконання умов договорів, суд першої інстанції погодився із тим, що таке невиконання могло бути наслідком поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку російської федерації. Суд також врахував, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити.

Проте, суд зазначив, що обставини непереборної сили відповідно до статті 617 ЦК України звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Наявність форс-мажорних обставин у відповідача не позбавляє позивачку права на повернення сплачених нею грошових коштів з підстав припинення зобов`язання та ненадання відповідних послуг.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, вважав припиненими зобов`язання сторін за укладеними договорами та стягнув з відповідача на користь позивачки грошові кошти, сплачені нею за попереднім договором № 265ПП/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт» від 25 листопада 2021 року у розмірі 63 112,00 грн та за договором № 737ВП/10/2021 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий +» з 6 тижнів - до пологів (одноплідна вагітність) від 22 жовтня 2021 року у розмірі 14 960,00 грн.

Крім того, районний суд зазначив, що з огляду на умови укладених між сторонами договорів, починаючи з 04 квітня 2022 року у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення позивачці сплачених грошових коштів, тому оскільки відповідач прострочив виконання вказаного зобов`язання, у нього виник обов`язок сплатити позивачці разом з сумою основного боргу 3 % річних у розмірі 4 336,99 грн та інфляційні втрати у розмірі 18 887,46 грн відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому суд відзначив, що у статті 617 ЦК України встановлені загальні підстави для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а стаття 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. До того ж, криза у державі не є підставою для розстрочення виконання рішення суду, адже сторони справи перебувають у рівних економічних умовах. Відповідач не підтвердив добросовісність намірів повернути кошти у зв`язку з відсутністю навіть часткового погашення боргу, з огляду на що суд підстави для розстрочки виконання ухваленого рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Встановивши факт прострочення відповідачем виконання його грошового зобов`язання у розмірі 78 072,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про необхідність стягнення з нього на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягали задоволенню, оскільки будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень через бойові дії, робота була призупинена, а введення військового стану офіційно визнається форс-мажорною обставиною, з огляду на те, що відповідачем не надано відповідних документів ТПП України (сертифікату) щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним сторонами договорами у вигляді повернення грошових коштів пацієнту після їх розірвання/відмови від укладення основного договору.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачці коштів за договором, оскільки замовлені та оплачені медичні послуги позивачка не отримала. Посилання відповідача на значні пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє як неспроможні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, і що положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» як боржника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Київського апеляційного суду по іншим справам за позовами фізичних осіб до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на вимогах частини четвертої статті 263 ЦПК України, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Відтак, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у нього виник обов`язок сплатити позивачці 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які правомірно були стягнуті з нього на користь позивачки судом першої інстанції.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання ухваленого у даній справі судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Положеннями частини першої, третьої статті 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Враховуючи те, що право розстрочити виконання рішення суду належить лише суду першої інстанції, який ухвалив таке рішення, задоволення відповідного клопотання відповідача, заявленого в апеляційній скарзі, не входить до повноважень суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив в оскаржуваній частині законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу та в ході апеляційного провадження у справі представник позивачки - адвоката Кравинська Ю.В. просила відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок відповідача 5 800,00 грн витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (складання відзиву - 3 200,00 грн та участь представника у судовому засіданні - 2 600,00 грн).

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положень частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правову допомогу у цій справі, колегія суддів, керуючись вимогами статей 133, 137, 141 ЦПК України та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність стягнення з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 800,00 грн, як таких, що підтверджуються наявними в матеріалах справи і долученими на стадії апеляційного провадження доказами.

Розмір такого стягнення судових витрат відповідає домовленостям, які були досягнути між позивачкою та її представником у договорі про надання правової допомоги та в додатках до нього, є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому забезпечить відновлення права позивачки на компенсацію коштів, які вона була змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції внаслідок подання апеляційної скарги відповідачем. Підстави для відмови у відшкодуванні судових витрат на правову допомогу та/або зменшення їх розміру відсутні.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 5 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній