Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5860/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., за участі представника позивача адвоката Ластівка В.І., представника відповідача адвоката Нечаєв В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Виноградів цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Королівська селищна рада Берегівського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівська селищна рада Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Відповідачка ОСОБА_2 , звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Ухвалою від 29.11.2023 року зустрічну позовну заяву об`єднано із первісним позовом в одне провадження.

Первісний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 року (у справі №299/3158/19), житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 (батька) та ОСОБА_2 (матері).

Також цим же судовим рішенням житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - поділений між батьками в ідеальних частках (визнання права власності), тобто у кожного по 1/2 частині. Судове рішення набрало законної сили 17.02.2022 р.

Станом на даний час та станом на час набрання рішенням суду законної сили батько позивачки ОСОБА_3 знаходився та знаходиться за межами державного кордону України, де працює по найму.

Саме обставина перебування за межами кордону, не дозволяє батьку здійснити державну реєстрацію 1/2 частки у спільному майні, як це встановлено судовим рішенням.

У 2019 році батьки розлучились. Судова справа з приводу спору щодо житлового будинку розглядалась судами з 2019 по 2022 роки, внаслідок чого вона з батьком були позбавлені можливості заходити до будинку оскільки ОСОБА_2 забороняла їм туди приходити, викликала поліцію і заявляла, що житло належить їй на праві приватної власності, про що показувала документи, а вона разом з батьком не мають жодних прав на таке житло, хоча до 17.08.2023 року мали там зареєстроване місце проживання.

З початком війни, а саме в кінці лютого 2022 року, ОСОБА_2 разом з молодшою сестрою ОСОБА_5 виїхали до Словаччини, де тимчасово проживають.

Починаючи з 2019 року і по даний час позивачка не має і не мала постійного місця проживання. Певний час вона знаходилась за межами кордону на заробітках в Угорщині (де тимчасово мешкала в гуртожитку фірми). Знаходячись в Україні, вона деякий ча тимчасово жила чи то у свого дядька ОСОБА_6 з бабусею чи у тітки Мирослави в с.Теково.

Батько їй сказав щоб вона йшла жити до додому в АДРЕСА_1 та не поневірялась по родичах, оскільки я та: прописана і маю на це право.

16.08.2023 р. після обіду, підійшовши ближче до житлового будинку АДРЕСА_1 , вона побачила що вхідні ворота, а саме двері вхідних воріт зачинені (обмотані) ланцюгом і навісним замком, ключа від якого в неї не має. Вона почала писати в додатку «Вайбер» до ОСОБА_2 про те, що хочу зайти до хати. На це мати їй повідомила, що вона відмовилась від своєї частки і в хаті її нічого не має, ключа вона не дасть. Також, ОСОБА_2 погрожувала зверненням до поліції.

Тоді, увечері 16.08.2023 р. вона з письмовою заявою звернулась до Відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області в якій повідомила про те, що ОСОБА_2 перешкоджає у доступі до житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме шляхом заміни замків на вхідних дверях будинку, а також встановленням навісного замка з ланцюгом на вхідних воротах до території дворогосподарства вказаного вище житлового будинку (Талон - повідомлення Єдиного обліку №4493).

Зранку 17.08.2023 року вона прийшла до Старости Королівської селищної ради (Теківської сільської ради) з метою отримати витяг про реєстрацію місця свого проживання, оскільки втратила документ незадовго до цього. В усній розмові їй було повідомлено, що зранку 17.08.2023 року до сільської ради прийшла ОСОБА_2 , яка почала вимагати зняти її та батька з реєстрації місця проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , оскільки згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є єдиним власником будинку. Тому, староста видала витяг з реєстру територіальної громади, в якому була відображена інформація щодо зняття її з реєстрації місця проживання від 17.08.2023 року.

Згідно Довідки Виконавчого комітету Королівської селищної ради Закарпатської області №142 від 17.08.2023 p., за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після обіду 17.08.2023 p., вона з письмовою заявою звернулась до Відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області в якій повідомила про те, що ОСОБА_2 , без її згоди та згоди батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зняла їх із місця реєстрації проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , при цьому замовчуючи факт існування судового рішення щодо визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку за батьком ОСОБА_3 . Зважаючи на такі дії ОСОБА_2 допускаю, що остання може здійснити відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , ввівши в оману інших осіб, які уповноважені на здійснення подібних реєстраційних дій з нерухомим майном (Талон - повідомлення Єдиного обліку №4512).

Під час вирішення спору між батьками по справі №299/3158/19 (по тексту судових рішень), правова позиція ОСОБА_2 зводилась до того, що житловий будинок належить їй на праві особистої приватної власності, а позовні вимоги щодо визнання за батьком права власності на 1/2 частину будинку не визнавались та повністю заперечувались нею, що доводить послідовність та незмінність позиції ОСОБА_2 , спрямованої на заперечення існування прав на спірне житло у інших осіб, окрім неї самої.

За змістом статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч, 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективні способи захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивачка ОСОБА_1 вселилась до спірного будинку на законних підставах зі згоди його власниці ОСОБА_2 , була там зареєстрована із 09.02.2016 по 17.08.2023 (знята з реєстраційного обліку не з власної ініціативи, а з ініціативи ОСОБА_2 ), будь-якого іншого житла як на праві власності, так і на праві користування у позивачки немає, не втратила вона до цього житла інтересу і донині, натомість відповідачка ОСОБА_2 як власниця спірного житлового приміщення чинить позивачці ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком, що порушує її право на житло, і дає підстави вважати про поважність причин відсутності у спірному житловому будинку, що поза розумним сумнівом доводить наявність всіх правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

У зв`язку з цим просить винести рішення про вселення позивачки ОСОБА_1 у житловий будинок в АДРЕСА_1 , зобюов`язати ОСОБА_7 не чинити позивачці перешкоди у користуванні даним житловим будинком та зобов`язати відповідачку передати позивачці дублікати ключів від будинку.

Зустрічний позов про визнання особу такою, що втратила право користування житлом мотивовано тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний за особисті кошти позивачки (а саме кошти батька - ОСОБА_8 ).

Так, відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21 серпня 2001 року (що виданий Виноградівською РДА) ОСОБА_8 став власником житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 31.05.2021, вирішено визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами.

Однак, станом на листопад 2023 року, ОСОБА_3 не здійснив реєстрацію права власності 1/2, а наявність судового рішення, яке визнає таке право, ще не означає, що ОСОБА_3 автоматично стає повноправним співвласником цього будинку. Для того щоб набути статус співвласника, необхідно здійснити реєстрацію права власності в державних органах, зокрема в органах державної реєстрації прав на нерухоме майно. Іншими словами, судового рішення недостатньо для того, щоб стати офіційним власником 1/2 частки будинку. Реєстрація права власності є обов`язковою процедурою для закріплення цього права в державних реєстраційних органах.

Даний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, частка власності становить 1/1.

Сама ж Відповідачка у своїй позовній заяві зазначає, що з 2019 року і по даний час вона не має постійного місця проживання, чим підтверджує той факт, що вона понад 4 роки не проживає в даному будинку. Що свідчить про відсутність будь-яких особистих речей Відповідачки у будинку Позивачки. Комунальні платежі Відповідач не сплачувала і не сплачує. Свої права на будинок вона аргументує тим, що вона там була зареєстрована з народження і до 17.08.2023 року, аж поки Позивачка цілком законно не зняла ОСОБА_9 та її батька з реєстрації місця проживання, оскільки реєстрація місця проживання відповідача порушує її права, як власника будинку та обмежує її право на вільне розпорядження майном.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відсутність ОСОБА_10 - як члена сім`ї власника жилого приміщення без поважних причин понад 1 рік (стаття 405 Цивільного кодексу України) призвело до втрати нею права користування житловим приміщенням.

ОСОБА_11 знаходилася за кордоном. Це свідчить про те, що вона була відсутня в житловому будинку понад 1 рік. Таке виселення також є цілком правомірним і оскарженню не підлягає. А тому, право сервітуту навіть якщо і виникло, то після таких обставин воно вважається припиненим цілком обґрунтовано.

Відповідачка має де жити, оскільки тривалий час жила то у дядька ОСОБА_6 з бабусею, то у тітки Мирослави в с.Теково, то за кордоном - такі обставини свідчать про те, що на вулиці вона не залишається й по сьогоднішній день. Однак таким маніпулятивним способом, як звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення вона намагається заволодіти чужою приватною власністю, щоб їй не довелося самій забезпечувати себе житлом, не сплачувати ані орендну плату, ані комунальні послуги. А враховуючи, що Позивачка зараз знаходиться за кордоном, вона не може контролювати що буде відбуватися з її ж житловим будинком,, який належить їй на праві приватної власності, і у якому знаходиться велика кількість її особистих рече, зокрема золоті прикраси, гроші та інші важливі коштовні речі.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У зв`язку з цим просить визнати позивачку такою, що втратила право користування житлом.

Представником відповідача подано відзив, згідно якого у задоволенні просить відмовити. Доводи відзиву зводяться до наступного. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В Україні змінилися умови зняття з реєстрації місця проживання. Якщо колись «виписати» людину з будинку без її відома чи згоди було неможливо, а тільки через суд, то наразі діє правило навпаки.

Власники нерухомості набули більше прав у вирішенні питання про зняття з реєстрації інших осіб. Відтак зараз можливо законно зняти з реєстрації місця проживання осіб без їхньої згоди і не звертаючись до суду. Якщо зареєстровані у будинку особи не є власниками чи співвласниками помешкання, власник житла має право за своїм бажанням і без узгодження з прописаними зняти їх з реєстрації у своєму домі.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

За приписами ч. 2 ст. 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті разом із заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі, така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла, без подання паспортного документу та віиськиво-облікового документу особи, яку знімають з реєстрації.

Разом з тим, відповідно до пп. 5 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Для того, щоб зняти людину з місця реєстрації без її згоди чи присутності, власнику житла потрібно особисто:

1) написати заяву у ЦНАП територіальної громади, в якій розташоване помешкання;

2) до заяви додати свій паспорт та ідентифікаційний код, а також документ про право власності на житло, з якого виписують мешканця;

3) сплатити за послугу адмінзбір (1,5 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб). У 2023 році цей збір становить 40,26 грн і його необхідно оплатити за кожну людину, яку знімають з реєстрації.

Відповідно до Витягу із реєстру територіальної громади позивачку було знято із реєстрації зі спірного будинку.

Позивачка звернулася до суду із позовом про примусове вселення у житловий будинок.

Проте, відповідно до ст. 19 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" Скасування рішення про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється відповідно до вимог, встановлених для скасування відомостей про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи статтею 17 цього Закону та в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка не зверталася зі скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, з приводу можливих порушень органом реєстрації під час здійснення відповідної реєстраційної дії вимог закону.

Також, рішення ЦНАПУ про зняття із зареєстрованого місця проживання не було оскаржено в судовому порядку.

Представником позивача до суду подано відповідь на відзив та відзив на зустрічний позов, доводи якого зводяться до того, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з часу його набуття у власність ОСОБА_2 (тобто з 2006 року). Факт належності житлового будинку ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи №299/3458/19. А тому, в даному випадку діє презумпція, встановлена в ст.60 СК України.

ОСОБА_1 не має іншого житла для постійного проживання, а зняття її з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , призвело до позбавлення її єдиного житла.

Позивачка за первісним позовом проживала у спірному житлі з часу свого народження, тобто з 1999 року і по 2019 рік, з якого у батьків почалися судові спори. Спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу поділу житлового будинку закінчився у 2022 році. Житловий будинок визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з визнанням права власності по 1/2 ідеальних часток.

Позивачка за первісним позовом у позові наводить аргументи щодо того, що відповідачка за первісним позовом з 2019 по дійсний час всіма можливими способами забороняла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 потрапляти до спірного житла, і цьому є відповідні підтвердження. А отже, позивачка ОСОБА_1 не мала фізичної можливості потрапити до спірного житла, починаючи з 2019 року і до дійсного часу, оскільки відповідача систематично перешкоджала своїй доньці приходити до домівки. Як випливає зі змісту відзиву на первісну позовну заяву, відповідачка ОСОБА_2 і до сьогоднішнього дня вважає спірне житло своєю особистою власністю і не приховує того факту, що дійсно забороняє входити до житлового будинку своїй доньці.

Не зважаючи на наявність судового рішення, що підтверджує наявність права власності на 1/2 частку у майні, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 вважає, що її колишній чоловік ОСОБА_3 також втратив право користування спірним житлом, оскільки перебуває за межами кордону.

Щодо правильності обрання позивачкою способу захисту, то такий вибір належить виключно позивачеві. Право позивача гарантується Конституцією (ст..55) так і ЦПК (ст..4).

Представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Позовні вимоги просив задоволити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у поданих запереченнях. Зустрічний позов просив задоволити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області до суду подано заяву про про розгляд справи без їх участі.

Треті особи ОСОБА_12 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань не подавали.

У судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_13 , яка повідомила, що є тіткою позивачки. Позивачка у вказаному будинку виросла і жила. Мати одну дочку впускає, а іншу не впускає до будинку. Племінниця не може приїхати додому, бо ніде жити. Була очевидцем подій, як того літа відповідачка не впускала дочку у будинок.

У судовому засіданні відворено відеозапис, на якому зображено будинок, біля якого стояли якісь люди.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 статті 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 78 ЦПК України).

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що згідно довідки КП Виноградівське РБТІ №11 від 09.01.2018 року житловий будинок в АДРЕСА_1 станом на 01.01.2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав від 03.05.2019 року власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.8-8 зв.).

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року у справі №299/3093/17 шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 07.11.1998 року, актовий запис №11 розірвано (а.с.9-9 зв.).

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 року у справі №299/3158/19, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.10-13 зв.).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17.02.2022 р. рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 року у справі №299/3158/19 залишено без змін (а.с.14-17).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади 2023/006462947 від 17.08.2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 рнокпп НОМЕР_1 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 з 17.08.2023 року (а.с.18).

Згідно довідки виконкому Королівської селищної ради №142 від 17.08.2023 року за адресою за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18 зв.).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав від 27.09.2023 року власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.43-43 зв.).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав від 08.11.2023 року власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.94-95 зв.).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон №1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 18 Закону №1871-IX зняття повнолітньої особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи.

Суд констатує, що позивачем не оскаржено рішення відповідного органу щодо зняття її з реєстрації.

Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з наступного.

01.12.2021 року набув чинності Закон України, яким виключеност. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та здійснюється регулювання відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" реєстраційна дія це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні"зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Таким чином, позивач, будучи власником житлового будинку, вправі відповідно п. 2 ч. 1ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідачів відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде здійснено зняття відповідачів з зареєстрованого місця проживання, що фактично відповідачкою ОСОБА_2 зроблено і було.

Суд констатує, що позивачка ОСОБА_1 є повнолітньою особою, не є власником чи співвласником житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Згідно рішення суду від 31.05.2021 року співвласниками вказаного будинку є батьки позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах по 1/2.

Співласик 1/2 частини будинку ОСОБА_3 право власності на буднок не зареєстрував.

Разом з тим, це не позбавляє його, як співвласника надати згоду для позивачки як для її реєстрації у вкакжаному будинку так і на проживання.

Оскільки відповідачка не є одноосібним власником житлового будинку, тому і вимагати визнання позивачки такою, що втратила право на житло правових підстав не має.

За вказаних обставин заявлений первісний позов та зустрічний позов є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12.09.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо