Справа № 204/2454/24
Провадження № 2/204/2012/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Карнаух В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4) про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4), в якій просив стягнути з відповідача на його користь кошти на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що він був засуджений до довічного позбавлення волі вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року. Вирок щодо позивача набрав законної сили 02 лютого 2021 року. Під час судових розглядів судами першої та апеляційної інстанції кримінальної справи № 640/3033/17 щодо позивача він утримувався під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор». 28 квітня 2021 року позивача було етаповано для відбування покарання до ДУ «Львівська установи виконання покарань № 19». Також, під час етапувань його тимчасово утримували в ДУ «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4), а саме у періоди з 28 квітня 2021 року по 25 червня 2021 року, з 25 липня 2021 року по 10 серпня 2021 року, з 09 вересня 2021 року по 13 вересня 2021 року. Зазначив, що в ДУ «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4) позивач утримувався в жахливих умовах, які принижують гідність людини. Так, його утримували в підвальному приміщенні в камерах № 1к, 4к, 14к та 19к, переважно вдвох в одній камері з іншим засудженим, при цьому це дуже тісні камери карцерного типу, найбільша з яких має розміри 1,9м х 3,7м, тобто загальною площею близько 7 кв.м. на двох осіб, що суперечить чинному законодавству України та європейським стандартам, так як норма жилої площі на одного засудженого не може бути меншою 4 кв.м. Дані камери також брудні, з поганим освітленням, без доступу до природного світла, без вентиляції повітря. Часто трапляються перебої з водою та погано працює каналізація. Камери погано вмебльовані, немає дзеркала. Псати позивач був вимушений на своєму спальному місці та при поганому освітленні, в результаті чого у нього погіршився зір. Камери кишать паразитами, зокрема, мишами та пацюками, санітарну обробку камер адміністрація не проводить. Адміністрація ДУ «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» організовує миття ув`язнених лише один раз на тиждень, порушуючи право на особисту гігієну. Викладені умови утримання в поєднанні з його тривалим терміном носять ознаки катування. Вважає, що такі умови утримання є нелюдськими та такими, що принижують гідність людини і завдають фізичних та моральних страждань. Все це негативно вплинуло на морально-психологічний стан позивача, завдало йому моральних та фізичних страждань, а також зашкодило здоров`ю. Таке утримання в нелюдських умовах саме по собі є порушенням прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини такі умови утримання визнаються порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Навіть після переведення позивача до іншого корпусу (камера № 1007) умови його утримання залишались неналежними. Вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з діями адміністрації ДУ «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4), та у приниженні честі позивача у зв`язку з тими самими діями. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року у вказаній справі було відкрито провадження визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.

12 квітня 2024 року від представника Державної установи «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» Єрмаченко В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. На думку позивача, моральна шкода нанесена йому діями (бездіяльністю) адміністрації державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що вказує на наявність публічно-правового спору, оскільки установа згідно з пунктом 1 Положення про державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», затвердженого наказом Мін`юсту України від 10.03.2020 р. № 850/5, входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. У свою чергу, на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. На переконання відповідача, даний позов належить до виключної компетенції адміністративного суду, оскільки посадові (службові) особи установи безумовно виконують функції держави і здійснюють державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Позивач зазначає в позові, що раніше направив цю позовну заяву до адміністративного суду, проте ухвалою адміністративного суду від 10 липня 2023 р. У справі № 160/15976/23 ОСОБА_1 було відмовлено на тій підставі, що спір відноситься до юрисдикції суду загальної юрисдикції, після чого він і звернувся до суду в порядку цивільного судочинства. Вказана інформація є достовірною лише частково. Позивач оскаржив ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2023 р. у справі № 160/15976/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Адміністративний суд першої інстанції ухвалою від 04.01.2024 р. визнав неповажними причини пропуску позивачем шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду і залишив позов без руху, надавши позивачу час для обгрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду. Проте, позивач в установлений адміністративним судом строк не надав належних пояснень, а звернувся до суду загальної юрисдикції з тим самим позовом. Щодо предмету позовних вимог зазначає, що особова справа засудженого ОСОБА_1 зберігається у державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», у якій відбуває довічне ув`язнення позивач. Пункт 11 розділу IV Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Мін`юсту від 08.06.2012 р. № 847/5 встановлює, що підрозділ установи (СІЗО) надсилає особові справи засуджених (осіб, взятих під варту) тільки за письмовими запитами суду та органів прокуратури. На письмове прохання інших органів та установ відповідно до повноважень, встановлених законодавством, особові справи засуджених (осіб, взятих під варту) надсилаються з письмового дозволу начальника міжрегіонального управління, начальника Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів або осіб, які виконують їх обов`язки. У зв`язку з відсутністю у відповідача особової справи позивача немає можливості підтвердити або спростувати перебування позивача в камерах, які ним були вказані у позові. Проте, зазначено, що відповідач суворо дотримується вимоги ч.1 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, згідно з якою норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі п`яти квадратних метрів. Претензії позивача про неналежні умови тримання відповідач відкидає як такі, що не підтверджуються жодними доказами. За час перебування відповідача в установі не зареєстровано жодного звернення, скарги чи заяви останнього до адміністрації, при тому, що усі звернення в обов`язковому порядку реєструються відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Забезпечення лазне-пральними послугами ув`язнених проводиться відповідно до Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженого наказом Мін`юсту України від 08.06.2012 № 849/5. Жодних порушень відповідачем вказаного Положення контролюючими органами не зафіксовано. Щорічно в обов`язковому поряду Установою укладаються через систему Prozorro договори на дератизацію і дезінфекцію усіх будівель і приміщень установи. Наполягав також на тому, що позивачем не надано доказів, що свідчать про погіршення стану його здоров`я у зв`язку з перебуванням в установі відповідача, а якщо погіршення здоров`я і мало би місце, необхідно довести причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням здоров`я і діями адміністрації установи. Душевні страждання, приниження честі та гідності позивача також повинні бути пов`язані з неправомірними діями відповідача, проте доказів таких дій (бездіяльності) позивачем не надано, як і доказів власне приниження та/або душевних страждань. У зв`язку з викладеним просив закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.

Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року по справі № 640/3033/17, який міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/79887509, серед іншого, ОСОБА_1 , 1993 року народження, визнано винним за: ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавленням волі; ч. 2 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді 1 року позбавленням волі; ч. 1 ст. 263-1 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавленням волі; ч. 1 ст. 199 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавленням волі; ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавленням волі; ч. 1 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавленням волі; ч. 4 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 13 років позбавленням волі з конфіскацією особистого майна; п.п. 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю вказаних злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/94878857, вирок Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року стосовно, ОСОБА_1 - залишено без змін.

Згідно листа Дніпропетровської обласної прокуратури № 20-5011-22 від 16 червня 2022 року (а.с. 13) судом встановлено, що ОСОБА_1 у різні періоди з квітня по грудень 2021 року утримувався в Державній установі «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що умови тримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» були такими, що принижують його честь та гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чим йому було завдано моральної шкоди.

Так, у ч.ч.1, 2 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, визначено, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.

У статті 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч. 8 ст. 10 ЦПК України).

Так, відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м. площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», «Мельник проти України», «Яковенко проти України», «Двойних проти України», «Іглін проти України», «Давидов та інші проти України», «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

У частині 1 статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 наполягав на тому, що під час його утримання в Державній установі «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4) він переважно знаходився в камерах для двох з іншим засудженим, площа яких становила близько 7 кв.м., що менше за норму жилої площі на одного засудженого, встановлену Кримінально-виконавчим кодексом України та менше, ніж мінімальний європейський стандарт.

Відповідач в свою чергу у відзиві на позовну заяву заперечував щодо таких тверджень позивача та зазначав, що Державна установа «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» дотримується вимог статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України щодо норм жилої площі на одного засудженого.

Однак, на підтвердження таких обставин відповідач не надав до суду жодних доказів. Більш того, відповідачем взагалі не надано суду жодних доказів на підтвердження умов утримання в Державній установі «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» засуджених до довічного позбавлення волі, в тому числі і позивача.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу, на підтвердження неналежних умов утримання позивача в Державній установі «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4) позивач надав відповідь Дніпропетровської обласної прокуратури № 20-5011-22 від 16 червня 2022 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу недодержання вимог законодавства службовими особами Державної установи «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)», та в подальшому дане звернення було перенаправлено до Дніпропетровської обласної прокуратури. У вищевказаній відповіді Дніпропетровської обласної прокуратури зазначено, що у 2021 році обласною прокуратурою неодноразово встановлювались порушення вимог законодавства щодо забезпечення належних комунально-побутових умов тримання засуджених, зокрема, і засуджених до довічного позбавлення волі, які тримають у камерних приміщеннях 0-го поверху 6-го корпусного відділення установи. Через невідповідність вказаних камерних приміщень вимогам санітарного та іншого законодавства, а також ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, що встановлено у ряді рішень Європейського суду з прав людини, на виконання вказівок прокуратури службовими особами установи та Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вживались відповідні заходи та з вересня 2021 року їх експлуатацію припинено, а засуджених переведено до інших корпусних відділень, де проведено ремонтні роботи.

Більш того, факт того, що визначена норма площі в камерах для однієї особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, вже неодноразово констатувався у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», в яких також зазначено, що це становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що утримання ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у різні періоди з квітня по грудень 2021 року було таким, що принижувало його гідність протягом зазначеного часу.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у статтях 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4) є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (стаття 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів.

Держава Україна гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода.

Такі висновки узгоджуються також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року по справі № 204/4295/18, від 17 червня 2020 року по справі № 204/7119/18 та від 10 лютого 2021 року по справі № 204/5396/18.

При цьому, суд не приймає до уваги та відхиляє, як помилкові та такі, що обумовлені помилковим тлумаченням норм чинного законодавства України, наведені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що в даному випадку даний спір про стягнення моральної шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції адміністративного суду.

Так, дійсно, судом встановлено, що 06 липня 2023 року ОСОБА_1 звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про визнання протиправними дій та стягнення коштів на відшкодування завданої моральної шкоди, та ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року по справі № 160/15976/23, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/112119359, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України йому було відмовлено у відкритті провадження по справі. Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/115451987, було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року в справі № 160/15976/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» про визнання дій протиправними, відшкодування моральної шкоди - скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року було визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом - відмовлено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про визнання протиправними дій та стягнення коштів на відшкодування завданої моральної шкоди - залишено без руху (а.с. 25-26).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про визнання протиправними дій та стягнення коштів на відшкодування завданої моральної шкоди - повернуто позивачу (у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви, яку залишено без руху).

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що скасовуючи ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року по справі № 160/15976/23 Третій апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 05 грудня 2023 року посилався лише на те, що суд першої інстанції при постановленні ухвали не з`ясував, які дії відповідача оскаржуються позивачем, підстави позову, а також не звернув увагу на приписи статей 537 та 539 КПК України щодо можливості оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань в порядку адміністративного судочинства.

Однак, у даній справі, яка розглядається Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, позивач ОСОБА_1 не оскаржує рішення, дії чи бездіяльність адміністрації установи виконання покарань та не просить визнати їй протиправними. У даній справі позивачем заявлено лише позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

При цьому, у частині 5 статті 21 КАС України чітко визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За таких обставин суд приходить до переконливого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4) про стягнення моральної шкоди підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вже було зазначено вище, утримання ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у різні періоди з квітня по грудень 2021 року було таким, що принижує його гідність.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

За таких обставин суд вважає, що позивач, утримання якого в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує, що утримання позивача в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у різні періоди з квітня по грудень 2021 року було таким, що принижує його гідність. При цьому суд враховує також те, що наявності шкоди здоров`ю позивача внаслідок утримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» під час розгляду справи не встановлено, позивач, хоча і зазначив у позовній заяві, що таке утримання завдало шкоди його здоров`ю, однак на підтвердження таких обставин не надав жодних доказів, а згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховує суд і те, що утримання позивача в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» не було постійним, а, як зазначив сам позивач у позовній заяві, мало місце лише тимчасово, під час його етапувань з ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» та з ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» до ДУ «Харківський слідчий ізолятор». Тобто, утримання позивача у неналежних умовах у «Дніпровській установі виконання покарань (№4)» було тимчасовим та нетривалим.

Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення з врахуванням характеру порушень та обставин справи, та врахуванням критерію справедливості відшкодування.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., заподіяної внаслідок утримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», що принижують гідність та є поводженням, яке суперечить приписам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо понесення судових витрат учасниками справи та доказів щодо розміру таких витрат, та позивач згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат між учасниками справи відсутні.

На підставі ст.ст. 9, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (місцезнаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, 80, ЄДРПОУ - 14316882) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце перебування: Державна установа «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», 79007, м. Львів, вул. Городоцька, 20) в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез