Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2024 Справа №607/2158/24 Провадження №2/607/1258/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивачки ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,

УСТАНОВИВ:

30.01.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_3 . Від спільного проживання у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Наразі, вона перебуває у декретній відпустці та отримує лише 860 гривень соціальної допомоги, яка надається при народженні дитини, а також державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в розмірі 2292,01 грн. Щомісячно вона несе витрати пов`язані із розвитком дитини, її харчуванням, купівлею ліків та одягу. Дитина хворіє на функціональну диспенсію; гострий середній сирозний отит; неуточнені розлади мови; плосковальгусність стоп, що вимагає регулярних витрат на діагностику та лікування. Крім того, дитина хворіє на гострий двобічний тубо отит, гострий назофарингіт, що зумовило проблеми зі слухом. У зв`язку із чим, дитина кожного місяця відвідує лікаря сурдолога та лора з метою здійснення контролю за станом лор органів. Натомість, відповідач будучи здоровим та працездатним, жодної матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає, жодним чином своїми діями не бере участі в фізичному, психологічному чи духовному розвитку спільної дитини.

21.03.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме на суму 2000 гривень, оскільки вважає, що для забезпечення належного рівня життя його сина необхідно не менше прожиткового мінімуму встановленого державою, який на сьогоднішній день становить - 2563,00 грн. Він не погоджується з тим, що для звернення до суду з цим позовом позивачку спонукало припинення виплати соціальної допомоги одинокій матері. Позивачка не надала жодного доказу, що стягнення з нього щомісяця 5000,00 грн цілком відповідає його майновому стану, хоч мусить це зробити в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Він неодноразово пропонував позивачці домовитися про виконання кожним з них обов`язків утримувати спільного сина, доглядати за ним, виховувати його, але вона категорично відмовляється проти цього, відмовляється приймати від нього гроші, речі, їжу, напої, ліки, іграшки, інше необхідне для сина.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, з підстав зазначених у позові та просили суд їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме відповідач згоден сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 2000 гривень.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 . У відомостях про батьків, ОСОБА_5 , значиться батьком, а ОСОБА_1 - матір`ю, що стверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 15.06.2021 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопілсьької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №1321.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/6902/22 від 04.12.2023, ОСОБА_3 визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено Судом, неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем, що стверджується Витягами з реєстру територіальної громади №2024/000783703 та №2024/000783755 від 24.01.2024.

Позивач в підтвердження своїх доводів посилається на те, що спільний син сторін спору хворіє на функціональну диспенсію; гострий середній сирозний отит; неуточнені розлади мови; плосковальгусність стоп, що вимагає регулярних витрат на діагностику та лікування. Крім того, дитина хворіє на гострий двобічний тубоотит, гострий назофарингіт, що зумовило проблеми зі слухом. У зв`язку із чим, дитина кожного місяця відвідує лікаря сурдолога та лора з метою здійснення контролю за станом лор органів. Проте, Суд зауважує, що дані захворювання не є хронічними, а такими, які властиві дитячому віку.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму з 1 січня 2024 року для дітей віком до 6 років становить - 2563 гривні.

Проте, у кожному конкретному випадку суд визначає розмір аліментів, виходячи із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, позивачкою ОСОБА_1 належними доказами не обґрунтовано позов в частині стягнення аліментів на неповнолітнього сина у розмірі саме 5000 гривень.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, відповідач проживає разом із матір`ю ОСОБА_6 , 1956 року народження, яка є інвалідом другої групи загального захворювання, довічно та братом ОСОБА_7 , 1977 року народження, який є інвалідом другої групи загального захворювання, безтерміново.

При цьому, Судом встановлено та позивачем не спростовано, що відповідач намагається утримувати та виховувати сина, що стверджується фото- та відеоматеріалами долученими до матеріалів справи. Однак, як стверджує відповідач, позивач відмовляється приймати гроші, речі, їжу, ліки, іграшки та інші необхідні для дитини речі.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини сторін на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення, а тому із відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі у розмірі 2000 (Дві тисячі) гривень, щомісячно, починаючи із 30.01.2024 та до досягнення дитиною повноліття.

При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків.

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 (Дві тисячі) гривень, щомісячно, починаючи із 30 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави 1 211, 20 гривень судового збору.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич