Єдиний унікальний номер судової справи 489/1183/21
Номер провадження 22-ц/812/505/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 квітня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Соколіком Віталієм Дмитровичем, та ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Лемешком Олександром Володимировичем, рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 січня 2024 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду о 14 год. 22 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням виконавчого комітету Центральної Ради народних депутатів міста Миколаєва Панасенко Ларисі Омелянівні (матері позивача) було видано ордер №791 від 30 липня 1980 року на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного ордеру, основний квартиронаймач мала склад сім`ї: ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (доньки), які як члени сім`ї квартиронаймача відповідно до ст.64 ЖК України були наймачами житлового приміщення.

Позивач ОСОБА_2 починаючи з 24 червня 1997 року була зареєстрована в спірній квартирі. 22 серпня 2003 року уклала шлюб з ОСОБА_7 та 11 грудня 2007 року була знята з реєстрації місця проживання та зареєстрована з чоловіком в АДРЕСА_2 .

Від шлюбу позивач має неповнолітню (на час подання позову) доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки сімейне життя позивача не склалося, то вона разом з дочкою повернулася до квартири АДРЕСА_1 та починаючи з 15 листопада 2010 року проживали разом з ОСОБА_9 у спірній квартирі.

За судовим рішенням від 05 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, а 20 листопада 2012 року позивач знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та зареєструвалася в Миколаївському обласному центрі обліку бездомних громадян (місто Миколаїв, вулиця Ілька Борщака, будинок №5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_9 померла.

Натепер ОСОБА_2 знята з реєстрації в центрі обліку бездомних громадян та фактично проживає в спірній квартирі, сумлінно сплачує житлово-комунальні послуги та здійснює її утримання. Також здійснювала догляд і утримання своєї матері ОСОБА_9 , а після її смерті здійснила її поховання.

Можливість зареєструвати своє проживання в квартирі в неї відсутнє в зв`язку із нормами реєстрації осіб з розрахунку на квадратний метр та відсутності згоди всіх зареєстрованих в квартирі на це осіб, зокрема відповідача ОСОБА_3 .

Іншого житла окрім вказаної квартири ОСОБА_2 не має.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає з 2015 року, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає та квартирою не цікавиться.

При цьому, перешкод у користуванні квартирою відповідачу ані позивач, ані члени її сім`ї не чинили.

Реєстрація відповідача в квартирі порушує право позивача на вільне користування майном, оскільки вона позбавлена можливості зареєструватися у вказаному житловому приміщенні та не може звернутися із заявою про внесення змін до договору найму житла і вчиняти інші дії щодо вищевказаної квартири.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила:

визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

змінити договір найму житлового приміщення квартирою АДРЕСА_1 , визнавши її наймачем вказаної квартири.

ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Лемешка О.В., надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити.

Зазначав, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 не вказує, що у спірній квартирі на день подання позову зареєстрований також малолітній син відповідача ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, на день подання позову в спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_4 , який протиправними діями позивача був позбавлений можливості проживати у квартирі, та помер улітку 2021 року.

Вказано, що ОСОБА_3 весь час з моменту народження проживав у спірній квартирі за винятком того часу, коли перебував на роботі у іншій місцевості.

Дізнавшись про тяжкий стан здоров`я матері, ОСОБА_3 приїхав до міста Миколаєва в грудні 2020 року, а після смерті матері прийняв участь в її похованні. В лютому 2021 року знову виїхав до Республіки Польщі та в березні повернувся додому до свого помешкання, але з`ясував, що вхідні замки на дверях квартири та дверях тамбурного приміщення замінені, через що не зміг потрапити до квартири, а батько на телефонні дзвінки не відповідав з причин, як пізніше з`ясувалося, незаконної заборони знаходитися в квартирі та під погрозами з боку позивача.

Також, на думку відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не є належним позивачем у цій справі, оскільки за нею не збереглося право користування квартирою. Більш того, її дії підпадають під визначення «порушення правил співжиття», адже вона позбавила права користування житлом трьох осіб, які мали всі законні підстави на проживання в квартирі.

При цьому, позивач відмовилася від права на проживання в квартирі з власної ініціативи, коли зареєструвала шлюб та змінила своє місце проживання.

Відповідач Миколаївська міська рада надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову до Миколаївської міської ради відмовити в повному обсязі. Зазначала, що прийняття рішення про зміну договору найму без згоди зареєстрованого повнолітнього члена родини буде порушенням норм чинного законодавства та рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Також зазначала, що Миколаївська міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки не приймає рішень щодо договорів найму житлових приміщень.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2023 року до участі у справі в якості відповідача залучено Виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Відповідач Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що у разі смерті наймача житла або вибуття його з житла, наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька цих осіб. Позивач не довела факт постійного проживання, оскільки певний час проживала в іншому місці знявшись з реєстрації місця проживання за спірною адресою. Згоди на вселення інших членів сім`ї квартиронаймача позивачем також не отримано.

Також зазначав, що суд чи інший орган не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійснені ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі перебирати на себе функцій суб`єктів владних повноважень, оскільки не наділений правом створювати норми права.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 травня 2021 року у даній справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов до висновку про правомірність вимоги позивача про визнання за нею права користування спірною квартирою, яка належить до комунальної власності, так як вселення в квартиру позивачем відбулося за усною згодою основного квартиронаймача та відсутністю заперечень інших зареєстрованих в квартирі членів сім`ї останньої. При цьому, суд врахував відсутність у позивача іншого житла та її реєстрації за іншою адресою, участь її в утриманні квартири.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, районний суд не вбачав підстав для визнання відповідача таким, що втратив користування квартирою, оскільки вона є його єдиним житлом, а не проживання останнього в квартирі зумовлено поважними причинами, що підтверджено дослідженими судом доказами.

В частині вирішення позовних вимог до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зміну договору найму з померлого квартиронаймача на позивача районний суд зазначив, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки таке право у відповідача ОСОБА_3 виникло раніше та він не зміг його реалізувати, зокрема через неправомірні дії позивача, яка не допустила до квартири представників МБТІ та самого відповідача, що перешкодило останньому зібрати повний пакет документів. При цьому, суд вважав, що позовні вимоги до Миколаївської міської ради задоволенню не підлягають, оскільки остання є неналежним відповідачем у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Соколіка В.Д., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Лемешка О.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання права користування жилим приміщенням скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені вказаної вимоги.

Судове рішення в частині вирішення судом питання щодо скасування заходів забезпечення позову не є предметом апеляційного перегляду, оскільки сторонами не оскаржується.

Учасники процесу та їх представники до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Лемешка О.В., представника Миколаївської міської ради та виконавчого комітету Миколаївської міської ради Дрібко Г.В. надійшли письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутності з зазначенням того, що їм добре відомо про дату, час і місце розгляду справи.

Від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Соколіка В.Д. на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій останній просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку зі станом його здоров`я. Між тим, будь яких доводів щодо обґрунтованості такого клопотання, в тому числі неможливості прийняти участь в режимі відеоконференції, представник позивача до суду не надав.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж, на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому, під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

За такого, оскільки поважність причин неявки позивача та її представника не встановлена, а позивач реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на категорію та строки розгляду даної цивільної справи, колегія суддів вважала можливим розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Соколіком В.Д., та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Лемешком О.В., з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 30 липня 1980 року виконавчим комітетом Центральної ради народних депутатів міста Миколаєва ОСОБА_9 із сім`єю з 4-х осіб ( ОСОБА_9 , ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_11 (донька)), видано ордер на житлове приміщення за №791 на право зайняття жилої площі в квартирі АДРЕСА_1 (том 1 а.с.13).

Цього ж дня, 30 липня 1980 року між ЖЕК №19 та ОСОБА_9 укладено договір найму жилого приміщення, за яким ОСОБА_9 отримала у користування її та членів її сім`ї квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.14).

Натепер, вказана квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Миколаєва.

22 серпня 2003 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла (том 1 а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 (том 1 а.с.201).

Згідно копії паспорта ОСОБА_2 , вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 24 червня 1997 року та знята з реєстрації за вказаною адресою 11 грудня 2007 року. З 17 січня 2008 року по 20 листопада 2012 року була зареєстрована в будинку АДРЕСА_2 . З 19 лютого 2014 року по 15 лютого 2017 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_3 . З 05 квітня 2019 року по 16 лютого 2021 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_4 (Миколаївський обласний центр обліку бездомних громадян) (том 1 а.с.7-9).

Відповідно до довідки №2 від 02 лютого 2021 року, виданої головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гранат-148» зазначено, що ОСОБА_2 проживала разом за ОСОБА_9 з 15 жовтня 2010 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_5 (том 1 а.с.35).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 02 березня 2010 року (том 1 а.с.22).

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 24 квітня 2024 року у квартирі АДРЕСА_1 натепер зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У ст.41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За змістом ч.ч.1,2 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі №289/847/21.

За змістом ст.65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №344/19735/19 (провадження №61-13123св21) у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19), зазначено, що «аналіз статей 71 та 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18».

Частиною 4 статті 10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

При цьому, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Також колегія суддів зауважує, що поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаної статті, вимагати визнання себе наймачем квартири має право особа, яка як член сім`ї наймача правомірно вселилася і постійно проживає у цьому житлі на час заявлення відповідної вимоги, тобто має право користування ним.

За приписами ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_2 не отримала згоди на її вселення всіх осіб, які вселилися у спірну квартиру у встановленому законом порядку та на відповідній правовій підставі мали право постійно проживати в ній разом з наймачем.

При цьому, достатніх та переконливих доказів вселення ОСОБА_2 до спірної квартири саме з дозволу наймача і членів його сім`ї та постійного проживання у цьому житловому приміщенні починаючи з 2010 року (як зазначено в позовній заяві) матеріали справи не містять. Більш того, фактично до 20 листопада 2012 року ОСОБА_2 зберігала за собою право проживання за адресою житла в іншій місцевості, а починаючи з 05 квітня 2019 року зареєструвала своє місце проживання не за адресою спірної квартири, а за іншою адресою та знялась з реєстраційного обліку лише 16 лютого 2021 року. При цьому, весь цей час, питання щодо реєстрації позивача у спірній квартирі не вирішувалось (протилежного судом не встановлено).

На думку колегії суддів, оскільки ОСОБА_2 не довела факту дотримання встановленого ст.ст.64,65,156 ЖК України порядку вселення у спірну квартиру, зокрема отримання згоди на її вселення від наймача та інших зареєстрованих в квартирі осіб, а факт намагання позивача визнати за собою право корстування квартирою в судовому порядку навпаки свідчить про те, що інші наймачі квартири не визнавали права позивача на спірну квартиру, тому колегія суддів приходить до висновку, що у позивача право на користування квартирою не виникло, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Доводи позовної зави про те, що позивач тривалий час проживала у спірній квартирі із квартиронаймачем ОСОБА_9 та вела спільне із нею господарство, що, на її переконання, підтверджується належними у справі доказами (актами про проживання), не свідчать про дотримання ОСОБА_2 передбачених законом правил вселення у спірну квартиру та набуття права користування нею.

Надані позивачем докази на підтвердження понесення нею витрат на поховання своєї матері та здійснення витрат по сплаті комунальних послуг не доводять, що після того, як позивач припинила проживати у спірній квартирі, правомірно, у передбачений чинним законодавством спосіб, вселилася до вищевказаного житла.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням неправильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та з доказами на їх підтвердження, не дав відповідну оцінку встановленим обставинам справи та наданим доказам, та, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

За такого, відповідно до вимог ст.376 ЦПК України рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням та стягнення судових витрат з ОСОБА_3 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні названих позовних вимог.

При цьому, оскільки позивач не набувала право користування спірною квартирою та не довела факту правомірного вселення до неї зі згоди наймача та інших користувачів, то не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенняи та зміну договору найму житлового приміщення, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання права користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог з інших підстав, то рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України витрати понесені ОСОБА_10 при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн. слід стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Соколіком Віталієм Дмитровичем, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Лемешком Олександром Володимировичем, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням та стягнення судових витрат з ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення

складено 02 травня 2024 року