Дата документу 20.11.2024 Справа № 332/4729/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4729/23 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібна О.М.
Провадження №22-ц/807/2144/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні, пені за несвоєчасно виплачені суми, інфляційних втрат з урахуванням трьох процентів річних та компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом (уточненим, остання редакція від 19 грудня 2023 року) до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні, пені за несвоєчасно виплачені суми, інфляційних втрат з урахуванням трьох процентів річних та компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 протягом 26 років працював в Дніпровському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та був звільнений 09 червня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу по особовому складу № 260/о.

12 червня 2020 року на виконання умов колективного договору при звільненні працівника, між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено договір № 26 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та працівником підприємства ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором, за яким підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, виходячи з його посадового окладу у розмірі 19 245 грн при звільненні відповідач повинен був сплатити матеріальну допомогу в сумі 384900 гривень, що становить 20 посадових окладів працівника.

Відповідно до п.3.1. підприємство виплачує працівнику матеріальну допомогу у наступному порядку: 1 посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього Договору; залишок суми матеріальної допомоги - по 1 (одному) посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватися з 12-го місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати.

На виконання умов даного договору підприємством сплачено лише частину передбаченої Договором допомоги.

Відповідно до умов договору підприємством повинні були здійснені наступні виплати 07 квітня 2022 року на суму 15492,22 гривень, 07 червня 2022 року на суму 15492,22 гривень, 07 жовтня 2022 року на суму 15492,22 гривень, 07 лютого 2023 року на суму 15492,22 гривень, 07 квітня 2023 року на суму 15492,22 гривень, 07 червня 2023 року на суму 15492,22 гривень, але такі виплати матеріальної допомоги на рахунок позивача не надходили. Таким чином на даний момент підприємство не виплатило позивачу матеріальну допомогу в загальному розмірі 123 937,76 гривень чим порушило умови вище зазначеного договору.

Вказаним договором передбачено, що у разі невиплати матеріальної допомоги у строки передбачені п.3.1. цього Договору, підприємство сплачує працівнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня (п.4.1 договору). Таким чином пеня за кожний невиплачений розмір матеріальної допомоги 15492,22 гривень нараховується з 21 квітня 2022 року, 21 червня 2022 року, 22 серпня 2022 року, 21 жовтня 2022 року, 21 грудня 2022 року, 21 лютого 2023 року, 21 квітня 2023 року, 21 червня 2023 року. Облікова ставка НБУ на 2022 рік становить до 03 червня 2022 року 10% річних, з 03 червня 2022 року по 28 липня 2023 року - 25% річних, а з 28 липня 2023 року по теперішній час 22% річних. Відповідно до доданого до позову розрахунку пені загальний розмір пені становить 19224,82 гривні.

Крім того вважає, що внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання позивач має право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до розрахунку, доданого до позову, загальний розмір інфляційних втрат: урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми становить 10140,09 грн, де 7654,52 грн становлять інфляційні втрати та 2485,37 грн - три проценти річних від простроченої суми.

Так як заборгованість з матеріальної допомоги, станом на день подання позовної заяви, відповідачем не виплачена, до виплати також підлягає і сума компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, згідно Закону України № 2050-ІІІ «Про компенсацію» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до доданого до позову розрахунку (Розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати) розмір суми компенсації становить 5 439,31 гривень.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті матеріальної допомоги по договору №26 від 12 червня 2020 року, станом на 30 червня 2023 року, в розмірі 123 937,76 гривень; пеню за несвоєчасно виплачені суми в розмірі 19 224,82 гривень; інфляційні втрати з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, що згідно зі ст. 625 ЦК України становить 10 140,09 гривень; суму компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 5 439,31 гривень, а також судові витрати у вигляді витрат по оплаті правової допомоги в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2024 року задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті матеріальної допомоги, яка передбачена договором № 26 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором від 12 червня 2020 року в розмірі 123937,76 гривень, пеню за несвоєчасно виплачені суми, що становить 19224,82 гривні, інфляційні втрати з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми згідно зі ст.625 ЦК України, що становить 10140,09 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень, судовий збір в сумі 1073,60 гривень.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судовий збір на користь держави в сумі 1073,60 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Дніпровський регіональний структурний підрозділ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури Україниподало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що виплати, які передбачені колективним договором, є понад законодавчо гарантованими та виплачуються лише при наявності власних коштів на підприємстві. З початку військового вторгнення рф повітряний простір над Україною був повністю закритий, надання аеронавігаційного обслуговування, що є основним видом діяльності Украероруху, було повністю припинено та наразі не здійснюється, у зв`язку з цим, підприємство було змушене провести низку антикризових заходів, зокрема, було запроваджено простій на підприємстві, призупинено дію трудових договорів з працівниками, знижено експлуатаційні витрати до мінімального можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, у тому числі було призупинено виплати, що передбачені колективним договором та є понад законодавчо гарантованими. З метою регулювання порядку виплати заборгованості ДП «Украерорух» направило ОСОБА_2 додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування військового стану в Україні, однак позивач ухилився від отримання та підписання цієї додаткової угоди. Тому відсутні підстави як для стягнення матеріальної допомоги, так і пені, інфляційних втрат, 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, ДП «Украерорух» заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомлення про вручення судової повістки ( т. 2 а.с. 238-239) до апеляційного суду не з`явилися, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року було задоволено клопотання представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України Іщенко Ю.С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою відеоконференцзв`язку та попереджено, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду несе учасник справи, який подав відповідну заяву ( т. 2 а.с. 245-247)

Представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України Іщенко Ю.С. повідомила в телефонному режимі секретаря судового засідання, що з технічної неможливості не може брати участь в відеоконференції у даній справі, клопотання про відкладення розгляду справи апеляційному суду не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи. При цьому, апеляційний суд зауважує, що представник апелянта ОСОБА_3 була попереджена про ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору. Посилання відповідача на скрутний фінансовий стан, в тому числі зменшення обсягу прибутків, не є належним обгрунтуванням відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги у разі звільнення у зв`язку з виходом на пенсію. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання сплатити позивачу суму інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. На підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України та п. 4.1 колективного договору має право на отримання пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день прострочення. Відмовляючи в компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 5 439,31 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що спірні виплати позивачу носили разовий характер, а отже не підлягають індексації в розумінні чинного законодавства України. Також зазначаючи, що доведеними є витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював в Дніпровському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України .

09 червня 2020 року ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується наказом по особовому складу № 260/о від 09 червня 2020 року.

12 червня 2020 року на виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено договір № 26 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та працівником підприємства ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором.

Відповідно до п.1. договору підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п.6.25.2 Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками.

Відповідно до п.2.2. договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги становить 19245,00 гривень, стаж безперервної роботи на підприємстві становить 26 років, датою звільнення працівника є 12 червня 2020 року.

Відповідно до п.2.3. договору розмір матеріальної допомоги встановлено 384900 гривень, що становить 20 посадових окладів працівника.

Відповідно до п.3.1. підприємство виплачує працівнику матеріальну допомогу у наступному порядку:

-1 посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього Договору;

- залишок суми матеріальної допомоги - по 1 (одному) посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватися з 12-го місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати.

Відповідно до наказу Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України про проведення виплати матеріальної допомоги від 15 червня 2020 року №293/о, з метою виконання Договору № 26 від 12 червня 2020 року між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором в загальній сумі 384 900 грн, встановлено наступний графік виплат: 19 245 грн (з 12 червня 2020 до 25 червня 2020); 19 245 грн у період з 12 червня 2021 до 11 серпня 2021; 19 245 грн у період з 12 серпня 2021 до 11 жовтня 2021; 19 245 грн у період з 12 жовтня 2021 до 11 грудня 2021; 19 245 грн у період з 12 грудня 2021 до 11 лютого 2022; 19 245 грн у період з 12 лютого 2022 до 11 квітня 2022; 19 245 грн у період з 12 квітня 2022 до 11 червня 2022; 19 245 грн у період з 12 червня 2022 до 11 серпня 2022; 19 245 грн у період з 12 серпня 2022 до 11 жовтня 2022; 19 245 грн у період з 12 жовтня 2022 до 11 грудня 2022; 19 245 грн у період з 12 грудня 2022 до 11 лютого 2023; 19 245 грн у період з 12 лютого 2023 до 11 квітня 2023; 19 245 грн у період з 12 квітня 2023 до 11 червня 2023; 19 245 грн у період з 12 червня 2023 до 11 серпня 2023; 19 245 грн у період з 12 серпня 2023 до 11 жовтня 2023; 19 245 грн у період з 12 жовтня 2023 до 11 грудня 2023; 19 245 грн у період з 12 грудня 2023 до 11 лютого 2024; 19 245 грн у період з 12 лютого 2024 до 11 квітня 2024; 19 245 грн у період з 12 квітня 2024 до 11 червня 2024; 19 245 грн у період з 12 червня 2024 до 11 серпня 2024 (т.1 а.с.126).

На виконання умов вищезазначеного договору 23 червня 2020 року на рахунок позивача надійшло від відповідача 15492,22 гривні - перший платіж матеріальна допомога за червень 2020; 05 серпня 2021 надійшла матеріальна допомога за серпень 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 06 жовтня 2021 надійшла матеріальна допомога за вересень 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 06 грудня 2021 надійшла матеріальна допомога за листопад 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 07 лютого 2022 надійшла матеріальна допомога за лютий 2022 в розмірі 15492,22 гривень, на загальну суму 77461,10 гривень.

Наказом Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України № 64 від 21 березня 2022 року про призупинення наказів, призупинено з 01 березня 2022 дію наказів зазначених в додатку № 1 цього наказу (т.1 а.с.129). Як вбачається з додатку до цього наказу, в пункті 26 зазначено договір від 12 червня 2020 укладеного з ОСОБА_1 , наказ 293/о від 15 червня 2020 (т.1 а.с.130).

Наказом ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року про призупинення дії окремих положень Колективного договору, було призупинено дію окремих положень колективного договору з 1 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (т.1 а.с.127-128).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач направляв на адресу позивача додаткову угоду № 1 до договору № 26 від 12.06.2020, яким, через наявність форс мажорних обставин, пропонував позивачу змінити умови основного договору щодо порядку та строків виплати матеріальної допомоги, але доказів, що позивач отримав додаткову угоду, зокрема у відділенні зв`язку Укрпошта, відсутні. (т. 1 а.с. 148-149) .

За загальним правилом, визначеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного прав у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 10 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України "Про колективні договори і угоди" (далі - Закон N 3356-XII).

Статтею 5 Закону N 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За змістом ч. 1 ст. 14 Закону України « По колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторони в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України "Про оплату праці".

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі N 821/1083/17 (провадження N 11-1329 апп 18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц, провадження N 14-623 цс 18).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

При цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 (провадження N 61-30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Так, матеріалами справи підтверджено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем Державним підприємством обслуговування повітряного руху України Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України 12 червня 2020 року було укладено договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.

На момент укладення вказаного договору ОСОБА_2 вже не перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі, оскільки наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 260/0 від 09 червня 2020 року його було звільнено за власним бажанням з посади, яку він займав зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п.1, п 2.2 колективного договору № 26 від 12 червня 2020 року підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п.6.25.2 Колективного договір. Посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги становить 19245,00 гривень..

Відповідно до п.2.3. договору розмір матеріальної допомоги встановлено 384900, 00 гривень, що становить 20 посадових окладів працівника.

Відповідно до п. 4.1 договору у разі порушення строку виплати матеріальної допомоги Державне підприємство обслуговування повітряного руху України сплачує працівникові пеню в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасного виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня.

Зі змісту п. 3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 26 від 12 червня 2020 року, в редакції додаткового договору, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та позивачем ( а.с. 14-16 т. 1) вбачається, що відповідач зобов`язується виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 30 банківських днів з дати початку дії договору, а залишок суми матеріальної допомоги по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, починаючи з з 12-го місяця з дати підписання договору.

У відзиві представник відповідача визнав, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатило позивачу частину матеріальної допомоги у загальному розмірі 77461, 10 грн, що становить 5 посадових окладів. Зазначене сторонами не оспорюється.

Разом з тим, станом на день звернення ОСОБА_1 до суду 18 серпня 2023 року, з урахуванням строків настання кожного із чергових платежів, відповідач не виплатив 8 посадових окладів, строки по виплаті яких настали.

Також встановлено, що відповідач по справі перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 141 від 30 березня 2022 року.

З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги за 8 посадових окладів у розмірі 123 937,76 грн, строк виплати якої настав згідно умов договору.

Вірним є посилання суду першої інстанції на те, що додаткова угода № 2 до договору № 26 від 12 червня 2020 року не була отримана позивачем та залишилась ним не підписаною, а отже сторонами не було у встановленому п. 5.2 договором порядку погоджені зміни до нього.

Пунктом 4.1 договору про виплати матеріальної допомоги за колективним договором від 20 червня 2020 року позивач має право на отримання пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у відповідача також виник обов`язок сплатити ОСОБА_1 суму інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання та 3% річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується із розрахунком пені, інфляції за час прострочення, 3% річних від простроченої суми, розмір яких становить 19224,82 грн та 10140,09 грн відповідно, що разом на загальну суму становить 153 302,67 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" N 136-IX, апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 12 червня 2020 року, після припинення трудових відносин позивача з відповідачем у зв`язку зі звільненням з роботи. Правовідносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 26 від 12 червня 2020 року, є цивільно-правовими. У зв`язку з тим, що на них не поширюється Закон України « Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», тому суд критично оцінює посилання представника відповідача на настання форс-мажорних обставин, адже згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Між сторонами не було укладено додаткових угод щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, а тому колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо призупинення дію деяких положень колективного договору, тому укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупинив свою дію.

Зокрема, в матеріалах цивільної справи міститься копія додаткової угоди N 1 без номеру та дати до договору N 26 від 12 червня 2020 року (т. 1 а.с. 148-149), якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху Українимало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Означена додаткова угода була направлена ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку 04 квітня 2023 року (т. 1 а.с.151-152). Однак вказана додаткова угода не була отримана позивачем та залишилась ним непідписаною, а отже сторонами не було у встановленому п. 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу видача наказу Державним підприємством обслуговування повітряного руху України N 141 від 30 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором N 26 від 12 червня 2020 року.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини й позивач по справі має право на виплату йому матеріальної допомоги, яка встановлена колективним договором в частині тих платежів, строк сплати яких настав, і які йому в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.

Необгрунтованими, на думку колегії суддів, є і доводи скарги відповідача про те, що умовами укладеного між сторонами Договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи, зокрема, з наступного.

Проте, статтею 617 Цивільного кодексу України, а також статтею 218 Господарського кодексу України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист N 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдицільний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс- мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року в справі № 910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 ( провадження № 12-56 гс21) також викладено висновок, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили ( форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання ( неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідачем не доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні.

Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс мажор посилається представник відповідача в апеляційному суді, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги про звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог позивача ОСОБА_2 обґрунтовано задоволено його позов в частині стягнення матеріальної допомоги, строк виплати якої настав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо оскарження витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено копіями наступних документів, а саме: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 60 від 29 лютого 2008 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1112846 від 15 серпня 2023 року; договір № 17/3 про надання правової допомоги від 21 квітня 2023 року; розрахунок витрат на правову допомогу, відповідно до якого згідно з договором № 17/3 про надання правової допомоги від 21 квітня 2023 року на складання та подання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії витрачено 4 години та вартість послуг становить 7500 грн, правове супроводження справи щодо визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії становить 7500 грн; квитанція про оплату послуг за надання правової допомоги на загальну суму 15000,00 грн (т.1 а.с. 10, 11, 81-85).

Отже, суд першої інстанції з урахуванням заперечень відповідача щодо витрат на правничу допомогу та недоведеність саме відповідачем неспівмірності таких витрат, застосувавши принцип розумності та справедливості прийшов до вірного висновку про задоволення вимог позивача, в частині стягнення на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.