Справа № 204/8726/23
Провадження № 2/204/259/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Єрмак Д.О.,

представниці позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, -

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2023 року КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради звернулося до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вимогою про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення (а. с. 1-2 та на звороті).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачем встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Порушення відповідачами договірних зобов`язань ставить позивача в скрутне фінансове становище, ускладнює виконання основного завдання забезпечення надійної та стійкої експлуатації водопровідно-каналізаційного господарства з метою безперебійного та якісного постачання питної води всім споживачам, які входять у сферу обслуговування. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_2 , якій відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , станом на 28 лютого 2023 року складає 10556 гривень 19 копійок. Тому позивач вимушений звернутися із вказаним позовом до суду, в якому він прохає стягнути солідарно із відповідачів заборгованість, що утворилася за ними станом на 28 лютого 2023 року складає 13003 гривні 84 копійки, з яких: сума основного боргу - 10556 гривень 19 копійок, 3% річних 268 гривень 87 копійок та інфляційне збільшення суми боргу 2178 гривень 78 копійок, які позивач прохає стягнути з відповідачів разом із витратами зі сплати судового збору у розмірі 2684 гривні (а. с. 1-2).

Ухвалою суду від 09 серпня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 50 хвилин 12 вересня 2023 року (а. с. 23), копія якої надіслана учасникам справи 09 серпня 2023 року за вихідним № 25835/23-вих/2/204/2542/23 (а. с. 24).

20 вересня 2023 року на адресу суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 (а. с. 45), в якій вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. Вказує, що з 2015 року у квартирі встановлено лічильник, а тому позивачем невіро здійснювалися нарахування (по нормі).

Також, 20 вересня 2023 року відповідачкою ОСОБА_2 до суду подано заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 46).

13 березня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці позивача (а. с. 102-103), в яких вона зазначає, що заявлена до стягнення заборгованість утворилася у відповідачів за період з липня 2007 року по лютий 2023 року, у зв`язку з несплатою у повному обсязі нарахувань за послуги водопостачання та водовідведення. При цьому, вказує, що з 2007 року по 11 лютого 2015 року відповідачам виставлялися рахунки по сплаті водопостачання відповідно до рішень виконавчого комітету ДМР та переліку тарифів для населення. В подальшому, з 12 лютого 2015 року нарахування за послуги водопостачання позивачем проводилися за показами лічильника обліку холодної води. Після проведення держповірки лічильника в жовтні 2017 року та до серпня 2018 року споживачами показники лічильника не передавалися, тому позивачем нарахування за надані послуги нараховувалися за середньомісячними показниками. Пізніше, після надання відповідачами у серпні 2018 року показників лічильника, їм було здійснено коригування показань та здійснено донарахування . Стверджує, що в подальшому нарахування здійснювалося відповідно до наданих відповідачами показань лічильника, а тому вважає, що вказані нарахування та розрахунки заборгованості є вірними, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та письмових пояснень.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, прохали суд застосувати строки позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/43 (а. с. 9 та на звороті).

Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 20 січня 2023 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 02 грудня 1980 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 25 грудня 1986 року); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 28 лютого 2000 року) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 13 листопада 2006 року) (а. с. 3), а відтак відповідачі є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У статті 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Нормами ст. 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 зробив висновок про те, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, позивачем заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за період часу з липня 2007 року по лютий 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підтвердження чого надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року (а. с. 6-7), з два розрахунки з липня 2018 року по лютий 2023 року (а. с. 8 та на звороті; 111-113), суми заборгованостей за яким не відповідають заявленим позовним вимогам.

Відповідно до розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року (а. с. 6-7), за відповідачами рахується заборгованість у сумі 5005 гривень 38 копійок.

Однак суд не приймає до уваги вказаний розрахунок заборгованості та вважає його неналежним доказом у справі, оскільки він складений за період з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року, та проведений позивачем із розрахунку на 4 осіб, тоді, коли відповідач ОСОБА_5 за вказаною адресою був зареєстрований лише з 28 лютого 2000 року, а відповідач ОСОБА_5 з 13 листопада 2006 року, а сам він не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування.

Більш того, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) станом на дату виникнення вказаної заборгованості 1999 рік, був неповнолітньою дитиною 16 років, а ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) був малолітньою дитиною 9 років, а відтак у них не може бути солідарного обов`язку щодо погашення заборгованості за вказаний період часу.

Крім того, суд зазначає про те, що ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) не може бути солідарним боржником щодо стягнення суми заборгованості за заявлений позивачем період (з липня 2007 року по лютий 2023 року), зокрема з липня 2007 року по 12 лютого 2008 року, оскільки на той період він був неповнолітнім, при цьому обов`язок щодо утримання дітей, відповідно до вимог ст. 180 СК України, несуть батьки.

Натомість, із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по лютий 2023 року (а. с. 8 та на звороті), який здійснений позивачем із розрахунку на 4 осіб, взагалі не зрозуміло, яким чином здійснювалися нарахування по лічильнику та, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на лютий 2023 року рахунок відповідачів має наступні значення: вхідне сальдо 11569,78; нараховане ЦВП 187,92; нараховане ЦВВ 136,59; абонплата 14,47 та 14,26; сплачено 596,07; вихідне сальдо 10556,19; покази лічильника 1179 (24,02/2023); інфляція 0; 3% - 0, що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам.

Більш того, з даного розрахунку вбачається, що вхідне сальдо за липень 2018 року становить 5005 гривень 38 копійок, що відповідно є сумою заборгованості за період часу з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року, а тому суд вважає даний розрахунок заборгованості також неналежним доказом у справі.

При цьому, із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по лютий 2023 року (а. с. 111-113), який здійснений позивачем із розрахунку на 4 осіб, вбачається: об`єми та тарифи за якими позивач здійснював нарахування, однак відомостей про здійснені позивачем перерахунки він не містить, а відомості про передані позивачами показники лічильника різняться.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідачами було порушено право позивача на отримання плати за послуги з водопостачання та водовідведення, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість за надані послуги, а відтак позовні вимоги в частині стягнення заборгованості є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід рахувати для кожного щомісячного платежу окремо.

З тих підстав, що відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог, які виходять за її межу, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення основного боргу за період часу з липня 2007 року по травень 2020 року включно, у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду в червні 2023 року, тобто після спливу вказаного строку.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем послуг, приймаючи до уваги пропущення позивачем строків позовної давності за платежами у період часу з липня 2007 року по травень 2020 року включно, суд доходить висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період часу з червня 2020 року по лютий 2023 року включно, у сумі 2677 гривень 47 копійок, виходячи із розрахунку: ((74 куб.м. (показники лічильника за липень 2020 року 806, за січень 2021 року 880, різниця становить 880-806=74)*21,42 гривні (тариф ЦВП 12,78+ тариф ЦВВ 8,64)=1585 гривень 08 копійок)+(148 куб.м (показники лічильника за період січень 2021 року 880, за січень 2022 року - 1028, різниця становить 1028-880=148)*25,284 гривні (тариф ЦВП 14,928+ тариф ЦВВ 10,356)=3742 гривень 03 копійки)+(151 куб.м. (показники лічильника за січень 2022 року 1028, за лютий 2023 року 1179, різниця становить 1179-1028=151)*31,36 гривень (тариф ЦВП 18,16+ тариф ЦВВ 13,2)=4735 гривень 36 копійки))-7385 гривень, що вже сплачені відповідачами (240+500+380+700+500+500+500+2275+390+1450).

Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позовні вимоги про стягнення основної суми заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення задоволено частково, шляхом здійснення судом власного розрахунку, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційного збільшення також підлягають задоволенню пропорційно сумі задоволених вимог, у розмірі 208 гривень 3% річних та 1191 гривня 23 копійки інфляційного збільшення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 34,35 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку 4076,7*100/13003,84, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 210 гривень 36 копійок, з кожного, виходячи із розрахунку ((2684)*31,35/100)/4).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (49001, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21-А; ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у розмірі 4076 (чотири тисячі сімдесят шість) гривень 70 (сімдесят) копійок, з яких 2677 (дві тисячі шістсот сімдесят сім) гривень 47 (сорок сім) копійок сума основного боргу, 208 (двісті вісім) гривень 3% річних та 1191 (одна тисяча сто дев`яносто одна) гривня 23 (двадцять три) копійки інфляційне збільшення.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 210 (двісті десять) гривень 36 (тридцять шість) копійок з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дн я його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна