Київський районний суд м. Полтави
Провадження № 2/552/903/24
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

02.05.2024 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретаря судового засідання Резніченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 760/18861/24 за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 17.08.2023 звернулася в Солом`янський районний суд м. Києва з позовом до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди.

Документ сформований в системі «Електронний суд» 17.08.2023.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України та їй боляче, як внаслідок російської агресії та війни, окупанти завдали та завдають постійно шкоду довкіллю України в наслідок чого, погіршився екологічний стан в Державі та є наслідком загрози її життю та здоров`ю, як особи з інвалідністю 2-ї групи в наслідок чого, їй завдано моральних страждань.

Вважає, що вона відповідно до положень Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» має право на представництво у суді як власних екологічних інтересів, так і екологічних інтересів суспільства та окремих його членів з метою захисту порушених екологічних прав людини і громадянина або з метою усунення порушень вимог екологічного законодавства.

Наявність моральної шкоди обґрунтовувала тим, що вчинивши збройну агресію щодо України Російська Федерація порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Вказувала, що держава Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України, порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

За тестом позовної заяви вказувала, що враховуючи характер грубих порушень конституційних прав, їх обсяг і тривалість, завдану йому моральну шкоду оцінює у розмірі 962 (дев`ятсот шістдесят два) мільярда гривень.

Наголошувала, що має постійне побоювання щодо ескалації конфлікту у зв`язку з постійною концентрацією Російською Федерацією на кордонах з Україною, величезних збройних угруповань, які обстрілюють стратегічні об`єкти (дамби, атомні електростанції, нафто-переробні заводи, хімічну промисловість та інше), що завдасть ще більшої екологічної катастрофи.

Зазначала, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя людей, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

В поданій до суду позовній заяві просила суд стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2023 справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Київського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.12.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11.03.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 зверталася до суду з заявою про розгляд справи без її участі.

Відповідач повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет.

При вирішенні питання щодо судового імунітету Російської Федерації судом враховується наступне.

Починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що Російська Федерація не має судового імунітету в Україні (Постанова від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, Постанова від 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20), зазначив, що Російська Федерація не має судового імунітету, оскільки: 1) підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду, що є несумісним із положеннями п. 1 ст. 6 ЄСПЛ; 2) судовий імунітет Росії не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Європейській конвенції про імунітет держав Ради Європи 1972 року, Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року; 3) підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; 4) судовий імунітет Росії не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Верховний Суд в своїх рішеннях звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжується.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Суд виходить із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21).

Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю другої групи по зору з дитинства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що внаслідок російської агресії та війни, окупанти завдали та завдають постійно шкоду довкіллю України в наслідок чого, погіршився екологічний стан в Державі та є наслідком загрози її життю та здоров`ю, як особи з інвалідністю 2-ї групи в наслідок чого, їй завдано моральних страждань.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

24.02.2022 має місце повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

02.03.2022 збройну агресію Російської Федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від Російської Федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

Зазначені факти є загальновідомими.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 293 ЦК України фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду. Фізична особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, проживання, навчання тощо.

Згідно пункту а) частини першої статті 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожний громадянин України має право на безпечне для його життя і здоров`я навколишнє природне середовище.

Відповідно до п. е ст. 10 Закону України «Про охорону навколишнього середовища» екологічні права громадян забезпечуються невідворотністю відповідальності за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» екологічна безпека - це такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей. Екологічна безпека гарантується громадянам України здійсненням широкого комплексу взаємопов`язаних політичних, економічних, технічних, організаційних, державно-правових та інших заходів. Діяльність фізичних та юридичних осіб, що завдає шкоди навколишньому природному середовищу, може бути припинена за рішенням суду.

Міжнародним документом, який закріпив зобов`язання держав у сфері доступу до правосуддя в екологічних справах, стала Орхуська конвенція.

Орхуську конвенцію ратифіковано Законом України від 06 липня 1999 року № 832-ХІУ, тому її приписи відповідно до статті 9 Конституції України є правовими нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.

Сторони цієї конвенції визнали, що кожна людина має право жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту, а також зобов`язана як індивідуально, так і спільно з іншими людьми захищати і покращувати навколишнє середовище на благо нинішнього та прийдешніх поколінь.

Згідно зі статтею 1 Орхуської конвенції з метою сприяння захисту права кожної людини нинішнього і прийдешніх поколінь жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту, кожна зі сторін гарантує права на доступ до інформації, на участь громадськості в процесі прийняття рішень і на доступ до правосуддя з питань, що стосуються навколишнього середовища, відповідно до положень цієї конвенції.

У постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 539/369/19 (провадження № 61-10863св19) Верховний Суд зробив висновок, що право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля належить кожному та може реалізовуватися особисто будь-якою зацікавленою людиною.

Таким чином, завдання військовою агресією Російської Федерації шкоди довкіллю України є загальновідомим фактом.

Встановлено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2023 в справі № 552/6293/22 встановлено, що завдання військовою агресією Російської Федерації шкоди довкіллю України є загальновідомим фактом, відповідно порушено право ОСОБА_1 на безпечне довкілля. Колегія суддів в даній справі врахувала, що порушивши основоположні права і свободи ОСОБА_1 , Російська Федерація завдала їй тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії РФ проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнала безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зважуючи на те, що позивач проживає в м. Полтаві, де активні бойові дії не проводилися та Полтавська область під окупацією не перебувала, керуючись принципом розумності, колегія суддів прийшла до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань буде 100 000 грн.

Зазначеною постановою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2023 в справі № 552/6293/22 позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Відтак, порушене право позивача є захищеним судовим рішенням.

Звертаючись до суду з новим позовом з інших підстав, позивач ОСОБА_1 не надає доказів щодо спричинення їй додаткової, аніж тієї, що була предметом розгляду в справі № 552/6293/22, шкоди. Відсутній виклад обставин, який би свідчив про те, що позивачу спричинено додаткові моральні в результаті завданої військовою агресією Російської Федерації шкоди довкіллю.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що право позивача є захищеним судовим рішенням в справі № 552/6293/22, відсутні підстави вважати, що позивачу спричинено додаткової шкоди, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, викладені в поданій до суду 17.08.2023 позовній заяві, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Позивач ОСОБА_1 повторно звертаючись з позовом до суду для того ж відповідача, але викладаючи інші підстави, заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 000 грн, жодним чином не обґрунтувала таку суму, яка не відповідає принципам розумності.

Судовий збір за розгляд даної справи суд в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, ел. пошта тел. 61, адреса 03049 м. Київ, Повiтрофлотський проспект, 27.

Повне судове рішення складено 02.05.2024.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко