Справа № 760/1767/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/2968/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.2008 року по 22.12.2021 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . Між сторонами не було досягнуто згоди щодо поділу майна у позасудовому порядку, а тому позивач й звернулася із даним позовом до суду. Сторони наразі не є подружжям, а тому також наявні підстави для встановлення порядку користування квартирою. Спірна квартира є двокімнатною та складається з коридору площею 13,23 м2, житлової кімнати площею 17,41 м2, житлової кімнати площею 16,43 м2, кухні площею 11,9 м2, санвузлу площею 1,57 м2, санвузлу площею 5,13 м2, лоджії 3,6 м2. Позивач фактично користується житловою кімнатою площею 17,41 м2 та там знаходяться її речі, а тому просила суд виділити дану кімнату у її користування, залишити у спільному користуванні коридор площею 13,23 м2, кухню площею 11,9 м2, санвузол площею 1,57 м2, санвузол площею 5,13 м2, лоджію 3,6 м2.

На підставі наведеного позивач просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування житловою квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату загальною площею 17,41 кв.м з правом спільного користування нею у квартирі кухнею, коридором, лоджією та санвузлами.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та встановлення порядку користування квартирою, задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 12 вересня 2023 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 13/100 частини даної квартири, а у решті позовних вимог - відмовити.

02.02.2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони із 20.12.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.12.2021 (справа № 760/13081/20). Дане рішення набрало законної сили 24.01.2022, а тому шлюб між сторонами було розірвано 24.01.2022 (а.с. 16, 18, 77-79).

Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).

За час перебування у шлюбі із позивачем, відповідачем було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2017, укладеним між ТОВ «Компанія «ВЕСТА-І» та ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. (а.с. 82-85).

Даний договір купівлі-продажу квартири був укладений за згодою дружини - ОСОБА_2 (п. 17 договору, а.с. 85).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. При цьому суд зазначив про відсутність правових підстав для визнання боргових зобов`язань спільними зобов`язаннями подружжя та зменшення частки позивача при поділі спірної квартири, оскільки відсутність офіційного доходу не свідчить про відсутність у позивача та відповідача власних коштів на купівлю квартири.

Основним доводом апеляційної скарги було посилання апелянта на безпідставне неврахування судом того факту, що відповідач взяв кошти у своєї матері в позику для придбання квартири, відтак розподіл спірної квартири має здійснюватися не в рівних частках, а у співвідношенні 13/100 позивачу до 87/100 відповідачу.

Дана позиція не може бути прийнята апеляційним судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, сторона по справі володіє правом вільного вибору, як предмету позову, так і підстав позову.

Предметом розгляду у даній справі є поділ спільної сумісної квартири, набутої сторонами під час шлюбу. При цьому, зважаючи на принцип диспозитивності судового розгляду та відсутності заборони будь-яким нормативним документам для сторони ставити питання не про розподіл усього без виключення спільно набутого майна, а лише щодо того майна, відносно якого сторони бажають вирішити спір, у суду відсутні підстави як відмовити у задоволені позову на тій підставі, що до поділу було заявлено не усе спільно набуте майно, так і підстави вирішення питання щодо поділу майна, як фактично не було заявлене в якості предмета спору, жодною зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України та численної практики Верхновного Суду, щодо вирішення питання щодо розподілу спільного майна подружжя, розподілу підлягають як активи сторін (придбані за час шлюбу), так і пасиви, зокрема боргові зобов`язання за правочинами, вчиненими в інтересах сім`ї. Вказані активи та пасиви мають бути враховані при вирішенні спору між сторонами. В той же час, здійснення такого врахування не може бути свавільним і можливе лише за умови дотримання відповідного правового процесу, в даному випадку заявлення відповідної вимоги про їх поділ позивачем у позові, а відповідачем у зустрічному позові. В іншому випадку це було б порушенням принципу диспозитивності судового розгляду.

Оскільки жодною із сторін не було належним чином заявлено вимогу про поділ при розподілі квартири подружжя ще й їх боргових зобов`язань, дане питання не входило до предмету розгляду справи, відтак не могло бути предметом оцінки суду першої інстанції. За таких умов колегія суддів апеляційного суду констатує відсутність у суду першої інстанції повноважень на надання оцінки твердженням відповідача про наявність боргу перед його матір`ю як спільного зобов`язання обох сторін.

В той же час дана обставина не змінює належність висновків суду першої інстанції щодо належного предмету розгляду справи, а саме поділу спільної квартири сторін. При цьому колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицію апелянта стосовно того, що наявність чи відсутність боргового зобов`язання має змінити розподіл часток при поділі квартири. Оскільки навіть за умови підтвердження б наявності спільного боргу, що в даному випадку відсутнє в рамках даної справи, такий борг може розподілятися між сторонами, однак не скасовує спільності набутого подружжям майна. При цьому численні посилання апелянта на судову практику Верховного Суду не спростовують вищевказаної позиції, оскільки з точки зору колегії суддів апелянт невірно трактує суть зазначених ним рішень Верховного Суду. Спірний борг має враховуватися при поділу спільного майна, однак лише за дотриманням чинних процесуальних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції належним чином констатував відсутність підстав для розподілу спільної квартири між сторонами у частках, відмінних від рівних. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько