КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №758/2974/23 Головуючий у 1 інстанції: Рибалка Ю.В.

Провадження №22-ц/824/974/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

1 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» (далі - ТОВ «Технобудсервіс 2006») про визнання трудових відносин припиненими.

Просив визнати припиненими трудові відносини між ним та ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 16 жовтня 2020 року на підставі його заяви від 15 жовтня 2020 року про звільнення за власним бажанням на підставі п. 4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України; встановити строк та зобов`язати відповідача у встановлений судом строк виплатити позивачу заборгованість заробітної плати та компенсації при звільненні з 16 жовтня 2020 року з урахуванням рівня інфляції, 3 % річних та вимог ст. 117 КЗпП України; стягнути заробітну плату за місяць негайно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14 травня 2019 року позивача прийнято на посаду юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006».

05 червня 2019 року позивачу виплачено першу заробітну плату за травень 2019 року у розмірі 1 203,84 грн, що значно менше ніж було повідомлено на співбесіді.

18 липня 2019 року відповідач видав незаконний наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з ОСОБА_1 за прогули без поважних причин.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з ОСОБА_1 за прогули без поважних причин через наявність фактів застосування подвійного стягнення за одне й те саме порушення.

Посилаючись на постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/13126/19, позивач стверджує, що починаючи з 15 жовтня 2020 року (час набрання законної сили рішенням суду) трудові відносини між позивачем та відповідачем не припинилися.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, в розмірі 7 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року, 24 липня 2023 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на свою користь витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справ, у розмірі 7 000,00 грн та ухвалити нове, яким стягнути 52 000,00 грн, в іншій частині залишити без змін.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не направив відповідь на відзив стороні відповідача і не надав суду підтвердження направлення процесуального документа, а оскільки позивач порушив вимоги ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд мав залишити цей документ без розгляду.

Вважає, що за відсутності поданого клопотання про зменшення витрат на правову допомогу у суду першої інстанції не було правових підстав для зменшення суми витрат, які понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи.

Вважає, що суд першої інстанції, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, а тому суд безпідставно відмовив відповідачу у стягненні повної суми витрат на правову допомогу, які були понесені.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі № 755/13126/19 ОСОБА_1 відмовлено в позові до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ від 18 липня 2019 року № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з ОСОБА_1 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2021 року у справі № 755/13126/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року у справі № 755/15473/20 ОСОБА_1 відмовлено у позові до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати за період з 14 травня 2019 року до 16 жовтня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року у справі № 755/15473/20 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 року у справі № 755/15473/20 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року у справі № 242/5367/21 відмовлено ОСОБА_1 у позові до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу № 26-к про внесення змін до наказу про звільнення, визнання трудових відносин припиненими з 24 червня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення від 24 червня 2019 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року у справі № 242/5367/21 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 242/5367/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Як встановлено судовими рішеннями у справах № № 755/13126/19, 755/15473/20, 242/5367/21 та вбачається з матеріалів цієї справи, 21 травня 2019 року ОСОБА_1 власноруч написав заяву про прийняття його на посаду юриста у ТОВ «Технобудсервіс» з 23 травня 2019 року.

Наказом генерального директора ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 21 травня 2019 року № 14/2105-19-пр ОСОБА_1 прийнято на посаду юриста товариства з 23 травня 2019 року з окладом (тарифною ставкою) згідно із штатним розкладом.

Штатним розкладом встановлено оклад юриста у розмірі 4 700,00 грн.

У позовній заяві позивач стверджує, що під час перебування у трудових відносинах, товариство сплачувало позивачу заробітну плату у розмірі меншому ніж був оговорений під час оформлення трудових правовідносин.

У постанові від 08 липня 2021 року у справі № 755/13126/19 Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору не ґрунтується на матеріалах справи. Згідно з штатним розписом розмір посадового окладу юриста визначений в розмірі 4 700,00 грн, ця сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. В матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати в розмірі 9 000,00 грн. У травні 2019 року позивачем було відпрацьовано 7 робочих днів, він був прийнятий на роботу з 23 травня 2019 року, а отже виплачена йому за травень 2019 року заробітна плата в розмірі 1 203,84 грн відповідає визначеним сторонами домовленостям. А отже доводи позивача про виплату йому заробітної плати у розмірі нижчому ніж при досягненні домовленостей щодо укладення трудового договору не знайшли свого підтвердження.

Як зазначено у позовній заяві та встановлено судом, 24 червня 2019 року ОСОБА_1 направив на ім`я генерального директора товариства заяву на звільнення з посади юриста за п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні за п. 4. ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як встановлено судом та підтверджується відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у 2021 році ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовною заявою до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання припиненими трудових відносин з 24 червня 2019 року на підставі заяви про звільнення від 24 червня 2019 року за п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року у справі № 242/5367/21 встановлена законність відмови відповідача від звільнення позивача за п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що починаючи з 24 червня 2019 року відповідач фальсифікував докази його прогулу та 18 липня 2019 оку звільнив його із займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення вважає незаконним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року у справі № 755/13126/19 встановлено, що підставою для звільнення позивача з роботи відповідно до наказу є відсутність на робочому місці 21 червня 2019 року, з 24 травня до 16 липня 2019 року, яка задокументована відповідними актами. Крім цього свою відсутність на робочому місці протягом зазначеного часу позивач не заперечує в судовому засіданні, пояснюючи свою відсутність на роботі тим, що між ним та відповідачем були припинені трудові відносини.

З доводами позивача у справі № 755/13126/19 суд не погодився, оскільки подавши заяву про звільнення, навіть якщо рахувати підставою ст. 38 КЗпП України, позивач зобов`язаний був відпрацювати ще два тижні, тобто до 05 липня 2019 року. Не виконавши цієї умови позивач фактично вчинив прогул, що правомірно стало підставою для його звільнення». Отже підстав для скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі немає.

У постанові Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі № 755/13126/19 зазначено, що суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі. Отже, наведені позивачем та встановлені судом обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням норм діючого трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі відсутні.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що трудові відносини між позивачем і відповідачем було припинено за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу про припинення трудового договору від 18 липня 2019 року № 23/1807-19.

Твердження позивача про початок трудових відносин з ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 14 травня 2019 року та виплату заробітної плати менше обумовленого розміру не знайшли свого підтвердження.

Доводи позивача про незаконність відмови відповідача у звільненні за поданою ним заявою від 24 червня 2019 року не обґрунтовані та суперечать встановленим фактичним обставинам та висновкам у межах розгляду справи № 242/5367/21.

Здійснивши аналіз змісту судових рішень у справах № № 755/13126/19, 755/15473/20 та 242/5367/21 та наданих сторонами доказів, суд встановив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 23.05.2019 року по 18.07.2019 року.

До матеріалів справи позивач надав заяву від 15 жовтня 2020 року про звільнення за власним бажанням з 16 жовтня 2020 року з посади юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006».

Оскільки судом достовірно встановлено, що 18 липня 2019 року між позивачем та ТОВ «Технобудсервіс 2006» припинились трудові правовідносини, тому написання та подання цієї заяви не створює правових наслідків для сторін спору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність заборгованості із заробітної плати у ТОВ «Технобудсервіс 2006» перед ОСОБА_1 , а тому відсутні визначені законом підстави для її стягнення.

Як встановлено судовими рішеннями у справах № № 755/13126/19, 755/15473/20 та 242/5367/21 та перевірено у справі, що розглядається, ОСОБА_1 перебував на посаді юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006» у період з 23 травня до 18 липня 2019 року, цими ж судовими рішеннями встановлена своєчасність та повнота розрахунку підприємства відповідача з ОСОБА_1 у порядку статті 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для стягнення з ТОВ «Технобудсервіс 2006» відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 з 16 жовтня 2020 року.

Наведені позивачем та встановлені судом обставини свідчать про звільнення позивача 18 липня 2019 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України та проведення розрахунку з ОСОБА_1 у порядку ст. 116 КЗпП України з дотриманням чинного трудового законодавства.

Суд першої інстанції вважав, що немає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 16 жовтня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 15 жовтня 2020 року про звільнення за власним бажанням на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, оскільки трудові відносини було припинено ще 18 липня 2019 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу про припинення трудового договору від 18 липня 2019 року № 23/1807-19 -пз.

У зв`язку з цим вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації при звільненні починаючи з 16 жовтня 2020 року з урахуванням рівня інфляції, 3 % річних та вимог ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції вважав необґрунтованими.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що адвокат Побережна М.О. не виступала у судових засіданнях, а також враховував складність справи, яка не є складною, досвід адвоката (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 24 грудня 2018 року № 000177), принципи співмірності та розумності судових витрат, тривалість затраченого представником відповідача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та вважав достатнім розміром стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення витрат, понесених на правничу допомогу враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних та фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 у справі № 755/9315/15-ц дійшла висновку про те що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення»

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих судом доказів (договорів, розрахунків, тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг (далі - договір), згідно з умовами якого виконавець зобов`язаний виконати передбачені договором послуги, які, серед іншого полягають в забезпеченні реалізації прав і обов`язків замовника в цивільному судочинстві, що підтверджується долученим до відзиву на позовну заяву витягом із цього договору.

02 травня 2023 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» укладена додаткова угода № 12 до договору від 03 квітня 2017 року, за умовами якої сторони домовились про визначення обсягу послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року у наступному переліку: представництво інтересів замовника у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій у справі № 758/2974/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими. Загальна вартість послуг за визначена у додатковій угоді у розмір 52 000,00 грн. Сторони домовились про 100 % передплату послуг.

01 жовтня 2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. був укладений договір про співпрацю № 1сп, предметом якого є взаємодія сторін та залучення адвоката Побережної М.О. у сфері надання правової (адвокатської) допомоги клієнтам (замовникам) АБ «Раков і партнери» на умовах та порядку, що визначені у договорах про надання правової допомоги, укладених бюро з конкретно визначеним замовником. На підтвердження укладення договору про співпрацю до матеріалів справи було надано витяг.

02 травня 2023 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. підписано замовлення № 7 за договором про співпрацю від 01 жовтня 2021 року на залучення адвоката Побережної М.О. до надання правничої допомоги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладеного між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», зокрема: представництво інтересів замовника у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій у справі № 758/2974/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими.

З урахуванням приписів ч. 4 ст. 62 ЦПК України, адвокатом Побережною М.О. на підтвердження наявності повноважень надано суду ордер та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

На підтвердження переліку та об`єму наданих послуг за договором, стороною відповідача надано копію акта приймання передачі наданих послуг № 1 за додатковою угодою від 02 травня 2023 року № 12 до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року у цивільній справі № 758/2974/23, який підписаний Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», за яким загальна вартість сплачених послуг за договором становить 52 000,00 грн.

Крім того, суду надано акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за замовленням № 7 від 02 травня 2023 року до договору про співпрацю № 1сп від 01 жовтня 2021 року, підписаний Адвокатським бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. В акті наведено зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час.

На підтвердження оплати послуг адвоката, стороною відповідача надано платіжне доручення на суму 52 000,00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої відповідачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення факту понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката.

При цьому, суд правильно зауважив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Суд першої інстанції вважав, що позивач не погоджується з розміром таких витрат, вважає їх необґрунтованими та завищеними, про що зазначено ним у відповіді на відзив, а тому є підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу виходячи з наступного.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні правові висновки щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподіл викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22.

Суд першої інстанції як на клопотання позивача щодо зменшення розміру витрат на правову допомогу посилався на відповідь на відзив, який сформований позивачем в системі «Електронний суд» 17 травня 2023 року.

Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (частина четверта статті 178 ЦПК України).

До відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (частина п`ята статті 178 ЦПК України).

У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (пункт 1 частини першої статті 191 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина перша, третя статті 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини восьма статті 83 ЦПК України).

Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).

Відповідно до пункту 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (у редакції, чинній на час формування відповіді на відзив), у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

У випадку, коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів.

В іншому випадку засобами Електронного суду користувача інформують про відсутність в іншого учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що «учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом вимог частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзивом на позовну заяву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких не може бути подано доказ у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71цс19) вказано, що «При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України.

Щодо процесуальних питань при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України), які у разі подання у письмовій формі повинні бути оформлені згідно з вимогами статті 183 ЦПК України.

Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).

Доказів надсилання (надання) копій доданих до «Повідомлення про зміну обставин справи» документів, які не є публічно доступними, іншим учасникам справи або доказів наявності у них всіх цих документів позивач суду не надав. У вказаному повідомленні жодних питань на розгляд суду позивач не ставив, а просив продовжити розгляд справи.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду залишає документ з назвою «Повідомлення про зміну обставин справи» без розгляду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 546/338/20 (провадження № 61-4285св22), зазначено, що: «за правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Приймаючи до уваги акт прийому-передачі наданих послуг від 18 серпня 2021 року та квитанцію від 15 серпня 2021 року № 193599 на суму 2 000,00 грн, апеляційний суд залишив поза увагою дотримання відповідачкою установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування відповідних судових витрат, зокрема порядку подання доказів і надсилання (надання) їх іншим учасникам справи, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх стягнення у повному розмірі. Колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази направлення іншим учасникам справи акту прийому-передачі наданих послуг від 18 серпня 2021 року та квитанції від 15 серпня 2021 року № 193599 на суму 2 000,00 грн, як і відсутні докази ознайомлення з ними позивачки в іншій спосіб.

Ураховуючи зазначене, а також положення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України, апеляційний суд не мав правових підстав для прийняття зазначених доказів та стягнення на їх підставі витрат на професійну правничу допомогу».

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що до відповіді на відзив позивач не надав доказів надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів чи надсилання таких документів до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів (за наявності таких кабінетів).

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що всупереч положенням частини дев`ятої статі 83 ЦПК України та частини четвертої статті 183 ЦПК України суд першої інстанції прийняв до розгляду відповідь на відзив та викладене у ньому клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції мав залишити відповідь на відзив без розгляду.

Апеляційний суд вважає, що позивач не заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Таким чином, оскільки суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, оцінивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат, відсутність обґрунтованого клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог про стягнення у цій справі витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 52 000,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повністю.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 52 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко