Житомирський апеляційний суд
Справа №272/691/24 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 96 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 272/691/24 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування служби у справах дітей Андрушівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року, постановлену під головуванням судді Рудника М.І. у селищі Попільня,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт того, що він утримує трьох дітей, які є віком до 18 років.

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зазначає, що постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції виходив, з того, що факт про встановлення якого просить апелянт не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право.

Вказує, що метою встановлення даного факту в судовому порядку заявник визначає необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме щодо отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації особам, на утриманні яких перебуває троє і більше дітей віком до 18 років.

Крім того, суд першої інстанції не встановив і не зазначив, з яким конкретно органом чи особою у заявника виник спір та в чому він полягає. Таким чином, не встановивши внаслідок неналежного дослідження доказів фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та дали пояснення, які відповідають їй.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, у червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, просив встановити факт перебування на його утриманні трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є віком до 18 років.

В обґрунтування заяви вказував, що з 03 жовтня 2015 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 , після розірвання шлюбу - ОСОБА_7 ) від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час їх одруження ОСОБА_2 вже мала двох дітей від першого шлюбу: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є ОСОБА_8 .

Вказував, що батько дітей ОСОБА_8 аліменти на їх утримання не сплачує, має заборгованість. Після укладення шлюбу, заявник утримує усіх трьох дітей.

Встановлення факту перебування дітей на утриманні ОСОБА_1 необхідне для застосування пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме щодо отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації особам, на утриманні яких перебуває троє і більше дітей віком до 18 років.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що факт утримання дітей підлягає встановленню в іншому порядку, оскільки за викладених обставин, вимоги заявника фактично пов`язані з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дітей, а отже є спором про право, а тому суддя дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі, так як із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду мотивуючи таким.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення:

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно статті 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що йому необхідно встановити факт перебування дітей на його утриманні для застосування пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме щодо отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту утримання дітей особою, яка не є їх батьком не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 є біологічним батьком дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року із ОСОБА_8 стягнуті аліменти на їх утримання. Батьківських прав він не позбавлений.

Згідно частини 2 статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично спрямована на невизнання, оспорювання батьківських прав ОСОБА_8 зокрема щодо утримання його дітей, а такі вимоги мають вирішуватися виключно у позовному провадженні.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин, є недопустимим ініціювання окремого провадження з метою оцінки обставин, які мають становити предмет доказування у позовному провадженні.

Окрім того, апеляційний суд, звертає увагу, що ОСОБА_1 , звертаючись із заявою, що стосується дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не залучив до участі у справі біологічного батька дітей, хоча по суті заперечує виконання останнім своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права і правових підстав для її скасування не убачається.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 вересня 2024 року.