КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/1617/23

номер провадження: 22-ц/824/2472/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Артема Валерійовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у складі судді Ковбасюк О.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: третя особа: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з постановою Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року у справі №758/4743/16-ц ОСОБА_1 було визнано винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення за те, що 29 березня 2016 року близько 10 год 30 хв. вона, керуючи автомобілем «KIA Sorento» по вул. Хорива, 42/23 у місті Києві, рухаючись по другорядній дорозі, не надала перевагу в русі автомобілю «Jaguar», під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, чим порушила п.16.11 ПДР, внаслідок чого сталося зіткнення, в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Зазначав, що за результатами повторного заочного розгляду справи Подільським районним судом міста Києва 04 вересня 2020 року ухвалено заочне рішення у справі №758/6962/16-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 99 919 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 999 грн 20 грн.

В подальшому ухвалою Київського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане заочне рішення суду їй повернуто, а ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на таку ухвалу апеляційного суду визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Вказував, що постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у справі №758/6962/16-ц скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 99 919 грн 00 коп. та судові витрати в розмірі 999 грн 20 коп.

Позивач зазначав, що оскільки ОСОБА_1 добровільно рішення суду не виконала, то він пред`явив це рішення для примусового виконання до Подільського відділу Державної виконавчої служби місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Подільський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (місто Київ)), яким було відкрито відповідне виконавче провадження №65589506. Згідно з відповіддю Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (місто Київ) станом на 10 листопада 2022 року рішення суду виконано частково, на користь стягувача перераховано: 08 жовтня 2021 року - 2 429 грн 36 коп.; 01 червня 2022 року - 3 873 грн 29 коп.; залишок заборгованості складає 93 616 грн 35 коп.

Вказував, що 28 січня 2021 року боржник за виконавчим провадженням ОСОБА_1 уклала в товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ» (далі - ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ») з ОСОБА_3 договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля, за яким передала у власність покупця належний їй автомобіль «OPEL VIVARO», 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Позивач стверджував, що цей договір купівлі-продажу був направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки покупець за договором ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 , а укладаючи вказаний договір, остання знала про судове рішення про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача та могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на автомобіль.

Крім того, зазначає, що при укладенні 28 січня 2021 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчиненні на перехід права власності на рухоме майно з метою його приховання від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , що дає підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст.234 ЦК України.

При цьому, позивач також звертав увагу на те, що заборгованість по виконавчому провадженню не завадила ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3 придбати в червні та серпні 2022 року два автомобіля «NISSAN ROGUE», 2017 та 2018 року випуску, зареєстрованих на ОСОБА_3 , що також свідчить про зловживання ОСОБА_1 своїми правами на шкоду інтересам позивача, заборгованість перед яким не була погашена.

Таким чином, позивач вважав, що спірний договір був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна ОСОБА_1 від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів, тобто його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне платне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.234 ЦК України, а також на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «OPEL VIVARO», 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , укладеного СГ, №7826/21/003804 від 28 січня 2021 року, виданого ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ», між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та зобов`язати Територіальний сервісний центр №3246 ГСЦ МВС в Київській області перереєструвати вказаний автомобіль на ОСОБА_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля «OPEL VIVARO», 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який був укладений 28 січня 2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ».

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Іванов А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 16 травня 2022 року заочне рішення суду від 04 вересня 2020 року у справі №758/6962/16-ц скасоване, у справі постановлено нове.

Зазначає, що в провадженні Подільського районного суду міста Києва знаходилась цивільна справа №758/9823/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за час порушення грошового зобов`язання. В межах розгляду даної справи і суд першої інстанції, і суд апеляційної інстанції, встановили, що фактично грошові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 виникли саме з 16 травня 2022 року.

Вказує, що виконавче провадження, на яке посилається позивач як на відкрите, є закритим у зв`язку із скасуванням рішення від 04 вересня 2020 року. Всі суми, які були стягнуті з ОСОБА_1 в межах цього провадження, фактично стягнуті на підставі документа, який скасований і на вимогу ОСОБА_1 може бути розглянутий поворот виконання рішення суду, але, на думку скаржника, саме в цьому випадку це не є доцільним.

Зазначає, що задовольняючи вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції вважав обставини позивача доведеними лише на підставі того, що між відповідачами був зареєстрований шлюб і вони знаходились у сімейних відносинах. Однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо наявності спільного бюджету у відповідачів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Дев`ятко О.Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова А.В. залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна ОСОБА_1 від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів, тобто його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне платне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Доводи ж апеляційної скарги є необґрунтованими та не узгоджуються з вірно встановленими судом першої інстанції обставинами.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Щодо наявності правових підставдля визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У частинах 1, 3 ст.12, ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ» було укладено договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , на підставі якого у подальшому вказаний автомобіль було зареєстровано Територіальним сервісним центром 3246 ГСЦ МВС в Київській області за ОСОБА_3 .

У даній справі, мотивуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання цього договору купівлі-продажу недійсним, позивач ОСОБА_2 зазначав, що вказаний договір є фіктивним, оскільки він укладений між сторонами, які є подружжям, та був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна ОСОБА_1 від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача ОСОБА_2 , а мета укладення договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена таким правочином (реальне платне передання майна у власність іншій особі), у зв`язку з чим наявні підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правомірність правочину та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмується (ст. 204 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні за відсутності передбачених для цього діючих норм відповідного закону.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Аналогійний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №522/23819/15-ц.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №6379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі №468/1736/17-ц.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків (див. правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 червня 2021 року у справі №910/6671/20).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такі ж правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків

Указана судова практика є усталеною.

Також положеннями ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у відповідності до яких укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такого особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Порядок надання такої інформації та форма повідомлення встановлюються Національним банком України за погодженням із Міністерством юстиції України. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Установлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28 січня 2021 року.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2020 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у справі №758/6962/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 99 919 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 999 грн 20 коп.

На це судове рішення 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, яка була їй повернута згідно з ухвалою Київського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року.

Так, згідно зі ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Тобто, з огляду на положення ст.273 ЦПК України рішення Подільського районного суду міста Києва, яке ухвалене у справі №758/6962/16-ц, набрало законної сили 31 грудня 2020 року.

Зі справи видно, що 11 травня 2021 року Подільським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №758/6962/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99 919 грн 00 коп. та згідно з постановою заступника начальника Подільського районного ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (місто Київ) Кравцової О.С. від 27 травня 2021 року відкрито виконавче провадження №65589506.

У відповідності до письмового повідомлення Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (місто Київ) від 10 листопада 2022 року в межах зазначеного виконавчого провадження на користь стягувача стягнуто загальну суму у розмірі 6 302 грн 65 коп., яку перераховано на користь стягувача такими платежами: 2 429 грн 36 коп. перераховано 08 жовтня 2021 року платіжним дорученням №81821 від 06 жовтня 2021 року; 3 873 грн 29 коп. перераховано 01 червня 2022 року платіжним дорученням №105599 від 09 травня 2022 рок.

Станом на 10 листопада 2022 року залишок боргу на користь стягувача ОСОБА_2 складає 93 616 грн 35 коп.

Отже, установивши вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що станом на дату укладення оспорюваного договору (28 січня 2021 року) було ухвалене та не скасоване рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу, відкрито виконавче провадження, ініційоване позивачем до боржника ОСОБА_1 , що свідчить про наявність фраудаторного правочину, тобто правочину, вчиненого ОСОБА_1 на шкоду позивача.

Крім того, наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджується, що реєстрація автомобіля OPEL VIVARO, 2012 року випуску, була здійснена за ОСОБА_3 04 лютого 2021 року, 15 червня 2022 року за ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль NISSAN ROGUE, 2018 року випуску, а 09 серпня 2022 року - автомобіль NISSAN ROGUE, 2017 року випуску.

Із копії актового запису про шлюб вбачається, що 10 липня 2019 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис №921.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля, тобто 28 січня 2021 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно встановив, що на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Тобто, між відповідачами існували сімейні стосунки, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати відповідачів пов`язаними особами.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що з огляду на встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна ОСОБА_1 від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача ОСОБА_2 , а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у справі №758/6962/16-ц було скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 99 919 грн 00 коп. та судові витрати в розмірі 999 грн 20 коп.

Однак наявність вказаного судового рішення не спростовують вищенаведені висновки щодо фрудаторності оскаржуваного правочину, оскільки станом на 28 січня 2021 року рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів було чинним, про що ОСОБА_1 було відомо, що підтверджується змістом ухвали Київського апеляційного суду від 24 січня 2022 року про відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником Івановим А.В. , на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року.

Такі висновки суду роблять неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що 16 травня 2022 року заочне рішення суду від 04 вересня 2020 року у справі №758/6962/16-ц скасоване, по справі постановлено нове, а тому у позивача та суду не було правових підстав посилатись на існування заочного рішення суду від 04 вересня 2020 року про стягнення коштів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Крім того, апеляційний суд враховує, що незважаючи на подальше скасування судового рішення та ухвалення нового, ОСОБА_1 достеменно знала про наявність у неї грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 щодо відшкодування матеріальної шкоди. Тому вказані скаржником процесуальні обставини не спростовують того, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля має ознаки фрудаторності, оскільки сукупність наявних у справі доказів є достатніми для висновку, що оспорюваний правочин зумовив перехід права власності на спірний автомобіль з метою приховання майна ОСОБА_1 від можливого майбутнього стягнення з неї грошових коштів на користь позивача ОСОБА_2 .

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що виконавче провадження, на яке посилається позивач як на відкрите, є закритим у зв`язку зі скасуванням заочного рішення від 04 вересня 2020 року, оскільки ці обставини не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про доведеність фрудаторності оспорюваного правочину.

Не спростовують таких висновків суду і посилання в апеляційній скарзі на те, що в провадженні Подільського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду знаходилась цивільна справа №758/9823/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за час порушення грошового зобов`язання і саме в межах розгляду даної справи суди встановили, що фактично грошові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 виникли саме з 16 травня 2022 року.

До того ж обставини стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних та інфляційних витрат за час порушення грошового зобов`язання не стосуються предмету доказування у даній справі.

Також не ґрунтується на вимогах чинного сімейного законодавства та є маніпулятивними доводи апеляційної скарги про те, що факт реєстрації між відповідачами шлюбу не є доказом їх перебування у сімейних відносинах, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі докази щодо наявності спільного бюджету у відповідачів.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

У даній справі ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не спростувала презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 доОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_3 , а тому він не може бути неналежним відповідачем у даній справі.

Такий висновок суду не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду щодо належного складу відповідачів у справах про визнання правочинів недійсними.

Відповідно, до ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

В постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 756/10280/16-ц (провадження № 61-1230св21) та від 01 грудня 2021 року у справі № 489/2254/18 (провадження № 61-11373св20), які ухвалені після подання касаційної скарги в цій справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті усіх сторін оспорюваного правочину є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є сторонами оспорюваного правочину, то процесуальна участь ОСОБА_3 у даній справі як співвідповідача є безумовною та обов`язковою.

Водночас згідно чинного законодавства та усталеної практики Верховного Суду, незалучення його участі у справі, мало б своїм процесуальним наслідком відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , незалежно від його обґрунтованості.

Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище вимог закону та висновків Верховного Суду не врахував, внаслідок чого вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з порушенням норм процесуального права.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання третю особу: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області вчинити дії.

Так, у позовній заяві ОСОБА_2 , окрім іншого, просив зобов`язати Територіальний сервісний центр №3246 ГСЦ МВС в Київській області перереєструвати автомобіль OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , на ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанці виходив із того, що вони суперечать вимогам матеріального законодавства, а саме, постанові Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Однак такий висновок суду першої інстанції також зроблений з порушенням норм цивільного процесуального законодавства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив, зокрема, зобов`язати Територіальний сервісний центр №3246 ГСЦ МВС в Київській області, який є третьою особою у справі, перереєструвати вказаний автомобіль на ОСОБА_1 .

Тобто вирішення по суті заявлених позовних вимог, є втручанням у право особи, яку визначено як третю особу у справі, що не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу.

Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Однак при розгляді цієї справи позивач не заявляв клопотання про залучення до участі у справі Територіальний сервісний центр №3246 ГСЦ МВС в Київській області як співвідповідача.

Таким чином, суду першої інстанції слід було відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Територіального сервісного центру №3246 ГСЦ МВС в Київській області перереєструвати вказаний автомобіль на ОСОБА_1 через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Вирішивши заявлені позовні вимоги до третьої особи по суті, суд допустив порушення норм процесуального права.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19 (провадження № 61-17882св21).

Таким чином суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище вимог закону та висновків Верховного Суду не врахував, внаслідок чого також безпідставно вирішив по суті позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання третьої особи Територіального сервісного центру 3246 ГСЦ МВС в Київській області вчинити дії, а не відмовив у їх задоволенні з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи.

За таких обставин, рішення суду в цій частині не може бути залишене в силі.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, помилково вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 до співвідповідача ОСОБА_3 , а також з порушенням норм процесуального права вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання третю особу: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області вчинити дії, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цілому не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області, визнавши недійсним договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля «OPEL VIVARO», 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який був укладений 28 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ». У решті позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції від 09 липня 2023 року при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняє частково, то з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір по 536 грн 80 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Артема Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля «OPEL VIVARO», 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який був укладений 28 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в товаристві з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ».

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 536 грн 80 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст виготовлений 26 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді: