РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 травня 2024 року м. Мукачево Справа №303/7371/23

2/303/1145/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Чухайло К.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2 ;

(2) ОСОБА_3 ;

(3) ОСОБА_4 ;

треті особи: (1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович;

(2) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоцянівська Олена Миколаївна

про визнання договору недійсним та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

За участю:

представника позивача ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоцянівською О.М. та зареєстрований в реєстрі під № 191 (надалі Договір).

- витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_1 .

Третіми особами по справі зазначено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова Костянтина Юрійовича та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоцянівську Олену Миколаївну.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що за час перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_2 , останнім було набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (надалі - Квартира) на підставі договору купівлі-продажу квартири із розстрочкою платежу від 22.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В.

Після розірвання шлюбу позивач дізналася, що ОСОБА_2 відчужив Квартиру ОСОБА_3 на підставі оспорюваного за предметом позову правочину. Для укладення зазначеної угоди відповідач (1) надав заяву позивача, посвідчену 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зі змісту якої вбачалося, що позивач надає згоду на продаж Квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності.

Поряд з цим, позивач посилається на те, що згоди на відчуження Квартири не надавала, а заява посвідчена 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. є підробленою.

В подальшому, Квартира була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та перебуває зараз у її власності.

Таким чином, вибуття Квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поза волею співвласника (позивача) за підробленою згодою, зумовила необхідність звернення до суду з метою захисту позивачем своїх прав.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 60, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 202, 203, 216, 368, 369, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 19, 43, 58, 60, 62, 119 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали.

Від третьої особи (1) пояснень по суті спору до суду не надходило.

19 вересня 2023 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоцянівської О.М. надійшли пояснення, в яких вона повідомила, що дійсно посвідчувала оспорюваний Договір щодо відчуження Квартири. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у неї не було. Відповідачем (1) було надано для посвідчення правочину заяву про згоду дружини на продаж Квартири за ціною та на умовах на його власний розсуд. Справжність підпису ОСОБА_1 на заяві була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 23.09.2020 за реєстровим №6878 на спеціальному бланку нотаріальних документів НМВ 998751.

Відповідно до Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 04.02.2021, ідентифікатор: 169312147, яка долучена до примірника Договору купівлі-продажу, що зберігається у нотаріуса, бланк НМВ 998751 дійсно було витрачено приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. Сумнівів у справжності поданого документу в нотаріуса Хоцянівської О.М. не виникло.

На підставі ухвали суду від 5 жовтня 2023 року суд задоволив клопотання представника позивача ОСОБА_6 та витребував від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоцянівської О.М. оригінал заяви про надання згоди на продаж Квартири, посвідченої 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. та зареєстрованої в реєстрі за №6878 (надалі Заява), а ухвалою суду від 9 листопада 2023 року було витребувано документи, які містять оригінал підпису ОСОБА_1 від Бершадського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, Територіального сервісного центру МВС №8044. Зобов`язано ОСОБА_1 надати експериментальні зразки підписів.

За наслідками розгляду поданого раніше клопотання представника позивача ОСОБА_6 , ухвалою суду від 05.12.2023 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження.

На підставі ухвали суду від 16 січня 2024 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням справи з експертної установи для вирішення клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, а також оплати рахунку за проведення експертного дослідження.

Ухвалою суду від 1 лютого 2024 року задоволено клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, а також клопотання представника позивача ОСОБА_5 та долучено до матеріалів справи в якості вільного зразку підпису оригінал довіреності від 06.12.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Клименко В.В., зареєстровану в реєстрі за №1101, провадження у справі зупинено, а справу надіслано до експертної установи.

У зв`язку з поверненням 19 березня 2024 року на адресу суду матеріалів справи та висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, ухвалою суду від 20.03.2024 року провадження у справі відновлено.

На підставі ухвали суду від 25 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_7 про відвід судді залишено без розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилася, натомість участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції взяла її представник - ОСОБА_5 .

Відповідач (1) та (2), а також їх представник - ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили.

Виклик відповідача (3) до суду проводився шляхом оприлюднення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи, якого не відоме на офіційному веб-сайті судової влади України.

Третя особа (1) у судове засідання з`явилася, про причини неявки суд не повідомила

Від третьої особи (2) надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Попередньо через канцелярію суду представником ОСОБА_7 було подано клопотання про визнання обов`язковою явки у судове засідання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю., у задоволенні якого судом відмовлено.

Також від представника ОСОБА_7 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та звернення суду із запитом до Служби безпеки України, з метою підтвердження або спростування інформації про російське громадянство ОСОБА_1 .

Оскільки вирішення питання щодо належності позивача до російського громадянства не входить в предмет судового дослідження при розгляді даного цивільно-правового спору, у задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено.

В ході судового засідання представник позивача ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги та просила суд їх задоволити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Квартирою суд наводить наступні обставини справи.

На підставі оспорюваного за предметом позову Договору, ОСОБА_2 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) Квартиру та сплатив її вартість за ціною та на умовах, встановлених у Договорі (том 1, а.с. 25-28). Відчужувана Квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири із розстрочкою платежу від 22.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. за реєстровим №781.

Як вбачається зі змісту пункту 4 Договору, відповідач (1) підтвердив, що продаж Квартири здійснюється ним в інтересах сім`ї за згодою дружини, ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 23.09.2020 року за реєстровим №6878, про що доведено до відома Покупця.

В подальшому, ОСОБА_3 від імені якого діяв по довіреності ОСОБА_8 (представник продавця) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №257, передав (продав) Квартиру у власність ОСОБА_4 від імені якої діяв по довіреності представник ОСОБА_9 (представник покупця), який прийняв (купив) Квартиру та сплатив за неї обумовлену грошову суму (том 1, а.с. 30-34).

На підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 12.03.2021 року по справі №753/7899/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги: визнання недійсним Договору та витребування Квартири.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Квартири та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

Правовими нормами Основного Закону України гарантовано захист права власності.

Так, статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

В свою чергу, відповідно до приписів ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналогічні положення містяться і в частині третій ст. 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі змісту рішення суду (том 1, а.с. 22-23), 12 липня 2007 року між сторонами був укладений шлюб, який вони розірвали в судовому порядку 12 березня 2021 року (рішення вступило в силу 12.04.2021). За таких обставин, спірна Квартира, яка була придбана подружжям в 2008 році є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що вона була оформлена на ім`я ОСОБА_2 . Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі матеріали справи не містять.

Згідно з частинами другою та четвертою ст. 369 Цивільного кодексу України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Близькі за змістом приписи містяться і в ст. 65 Сімейного кодексу України, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Аналізуючи спірні правовідносини на предмет їх відповідності вищенаведеним положенням законодавства, слід зазначити наступне.

Суд реалізуючи свій процесуальний обов`язок з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, призначив по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: «Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 на Заяві про надання згоди на продаж Квартири ОСОБА_1 чи іншою особою?».

Об`єктами, які підлягали дослідженню були оригінал Заяви та матеріали цивільної справи у двох томах. Як порівняльний матеріал для дослідження були представлені: вільні зразки підпису ОСОБА_1 , які містилися у заяві від 18.11.2022 (а.с.55, том 2), заяві-анкеті №8111270 від 07.09.2022 (а.с. 73, том 2), заяві-анкеті №22574319 від 07.09.2022 (а.с. 74, том 2), заяві про видачу паспорта від 13.09.2007 (а.с. 79, том 2), заяві від 07.03.2011 (а.с. 86, том 2), експерементальні зразки підпису ОСОБА_1 , які були відібрані судом 09.11.2023.

Як вбачається із висновку від 12.03.2024 №97-Е експерта Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Кормош О.В., за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про надання згоди на продаж Квартири, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 2, а.с. 229-231).

Оцінюючи зазначений висновок експерта, суд виходить з того, що вказаний є зрозумілим, чітким та містить детальний опис проведеного дослідження. Судовий експерт був попереджений про відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за ухилення від проведення експертизи та подання завідомо неправдивого висновку. З урахуванням наведеного, суд вважає, що висновок від 12.03.2024 №97-Е є належним та допустимим доказом у справі.

В матеріалах справи також міститься лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.11.2022 №91/Л-11113-16655, про перетинання ОСОБА_1 державного кордону лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, з якого вбачається, що 24.01.2020 року позивач виїхала з України через пункт пропуску КПВВ «Каланчак» та заїхала на територію України 06.12.2021.

Таким чином, на дату засвідчення у нотаріуса Заяви від 23.09.2020, позивач не була на підконтрольній території України.

З урахуванням встановлених обставин, а також висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12.03.2024 №97-Е, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надавала згоди на продаж Квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 Сімейного кодексу України, оскільки підпис на Заяві виконаний не нею, а іншою особою.

Поряд з цим, факт ненадання згоди одним із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) (пункт 8.67)).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 96 постанови від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19, звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Наведена правова позиція була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц, зокрема, в пункті 97 якої було зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводом колишньої дружини про те, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок зазначений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16, яку застосував у рішенні суд першої інстанції….».

У постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі № 916/2813/18).

За таких обставин, в межах судового розгляду справи, слід констатувати, що судом не встановлено фактичних даних відносно того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що відповідач (1), укладаючи оспорюваний Договір про відчуження Квартири, яка належала подружжю ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як вбачається зі змісту пункту 4 Договору, відповідач (1) підтвердив, що продаж Квартири здійснюється ним в інтересах сім`ї за згодою дружини, ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 23.09.2020 року за реєстровим №6878, про що доведено до відома Покупця.

Поряд з цим, третьою особою (2) було долучено до своїх письмових пояснень копію Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 04.02.2021, ідентифікатор: 169312147, згідно з якою, бланк НМВ 998751 Заяви, дійсно було витрачено приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. У зв`язку з чим, сумнівів у справжності поданого документу під час посвідчення оспорюваного Договору в нотаріуса Хоцянівської О.М. не виникло.

За таких обставин, об`єктивно таких сумнівів не могло виникнути і у відповідача (2), а у подальшому представника відповідача (3) - ОСОБА_9 , який діяв від її імені, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 01.03.2021 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., зареєстрований в реєстрі за №257.

З наведеного вбачається, про наявність недобросовісних дій саме з боку відповідача (1), який для відчуження спірної Квартири та укладення відповідного правочину надав нотаріусу Хоцянівській О.М. Заяву, на якій підпис від імені позивача було вчинено іншою особою.

Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім?ї майна (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі № 755/20923/14-ц).

У разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У такому разі важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а при неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19).

В контексті наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, за умови порушення її прав на майно.

За таких обставин, хоча право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення Договору про відчуження Квартири без її згоди, однак, виходячи з того, що недобросовісність відповідачів (2) та (3) не була встановлена, захист порушеного права позивача міг бути реалізований, шляхом подання позову про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженої Квартири за її ринковою вартістю або ринковою вартістю подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час вирішення спору, що є ефективним способом захисту без визнання оспорюваного Договору недійсним та застосування реституції.

Таким чином, позов не підлягає задоволенню.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною першою ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Поряд з цим, враховуючи положення частини дев`ятої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведені положення законодавства, а також ті обставини, що спір по справі виник внаслідок неправильних дій саме відповідача (1), який не отримавши згоди позивача, уклав оскаржуваний Договір, суд вважає за необхідне покласти судові витрати щодо сплати судового збору у сумі 13420,00 грн (том 1, а.с. 59), а також витрати за проведення судової експертизи у сумі 11359,20 грн. (том 2, а.с. 192) на ОСОБА_2 .

При ухваленні судового рішення суд не вирішує питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки представником позивача у змісті позовної заяви було зазначено, що він зобов`язується надати всі належні докази на підтвердження понесених витрат із розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 13420,00 грн (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень 00 копійок) судового збору, а також витрати за проведення судової експертизи у сумі 11359,20 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять гривень 20 копійок)

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 .

Представники позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 ;

Відповідачі: (1) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ;

(2) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 44151, с. Шменьки Ковельського району, Волинська область

(3) ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 ;

Представник відповідачів (1) та (2): ОСОБА_7 , АДРЕСА_5 .

Треті особи: (1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, 01001, м. Київ, вул. Костьольна 6, оф. 16;

(2) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоцянівська Олена Миколаївна, АДРЕСА_6 .

Суддя В.В. Кость