Справа № 953/8528/21
Провадження № 2/953/184/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Харків

Київський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська обласна прокуратура,

відповідач - Дергачівська окружна прокуратура,

представник відповідачів - Тімонова Людмила Ігорівна ,

відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області,

представник відповідача - Грошев Сергій Володимирович,

секретар судового засідання Узденова М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Дергачівської окружної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, що була завдана ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 247398,01 гривень, що є недоотриманою заробітною платою та одноразовою грошовою допомогою з урахуванням індексу інфляції в Україні з 2015 до 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.06.2015, після затримання ОСОБА_1 на робочому місці 09.06.2015, прокуратурою Дергачівського району Харківської області йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10.06.2015 йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09.07.2015. Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.07.2015 йому було продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 10.08.2015. 10.07.2015 ним було подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду, однак її було залишено без задоволення. Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.08.2015 йому було продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 04.10.2015. Постановою процесуального керівника з матеріалів кримінального провадження №0000959 було виділено кримінальне провадження №00000756 за фактом організації замаху на вбивство. 05.10.2015 позивача звільнено з-під варти у зв`язку із закінченням строку тримання під вартою. За результатами досудового розслідування 25.11.2015 прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Харківської області закрито кримінальне провадження відносно позивача на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливостей щодо їх отримання. Під час знаходження позивача під вартою, наказом №741 від 22.06.2015 «Про організаційно -штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» було скорочено усі посади лінійного відділу станції «Харків-Пасажирський» УМВС України на Південній залізниці. Наказом МВС України на Південній залізниці №195 о/с від 23.06.2015 позивача було звільнено в запас за п.64 «Г» (через скорочення штату). Отже, виходячи з вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду», позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди. Так, 09.06.2015 він був затриманий уповноваженими службовими особами на своєму робочому місці в ЛО на ст. Харків-пас. при виконанні своїх службових обов`язків і доставлений 09.06.2015 о 22 годині до Дергачівського РО Харківської області. При цьому, позивача було затримано на робочому місці через 4 доби після події злочину за відсутності очевидців або сукупності ознак на тілі, одязі або місці події, потерпілий на позивача не вказував. Зазначив, що за період досудового розслідування, яке тривало 5 місяців 15 днів, підозра не знайшла свого підтвердження, а тому він може стверджувати, що відносно нього проведене незаконне затримання, взяття та тримання під вартою, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. У зв`язку із триманням під вартою, позивач не приступив до виконання своїх службових обов`язків, йому не було нараховано та виплачено заробітну плату за три місяці 2015 року, його було звільнено за скороченням штату. Він звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, яка не була йому виплачена при звільненні за скороченням штату за його відсутності, однак отримав відмову, яка мотивована тим, що позивач не приступив до виконання своїх обов`язків до звільнення з органів внутрішніх справ і на день звільнення йому не нараховувалось грошове забезпечення. Разом з тим, приступити до роботи до звільнення він не мав фізичної можливості, оскільки знаходився під вартою, тобто за обставин, які не залежали від його волі. Отже, позивач вважає, що йому було спричинено матеріальну шкоду, яка складається з недоотриманої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 26687,09 гривень та ненарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні, що складає 220910,92 гривень.

20 вересня 2021 року позивачем надана відповідь на відзив відповідача Дергачівської окружної прокуратури за підписом керівника Шевцової К., в якому позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві, а також зазначив, що період його відсутності на робочому місці з моменту його затримання до моменту видання наказу про скорочення штатів з 10.06.2015 по 23.09.2015 складає три місяці 12 днів, що є очевидним фактом, який не потребує доказування, а встановлюється шляхом простого математичного розрахунку. Кількість днів відсутності позивача на робочому місці могла б впливати на розмір матеріальної допомоги, а не на сам факт необхідності її погашення державою, як гарантом дотримання прав і свобод кожного громадянина. Крім того, основний розмір матеріальної допомоги складається не тільки з недоплаченої у зв`язку із затриманням позивача правоохоронними органами заробітної плати, а у зв`язку із неможливістю через відсутність нарахувань заробітної плати, нарахування одноразової грошової допомоги при виході на пенсію, яку згідно діючого законодавства повинен отримати кожний працівник міліції, а нині поліції. Відсутність нарахувань заробітної плати навіть за один день тягне за собою неможливість нарахування одноразової грошової допомоги, про що є відповідь управління поліції і копія такої відповіді була направлена відповідачеві.

28 березня 2023 року позивач надав відповідь на відзив представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області Грошева Сергій, в якому зазначив наступне. Так, на думку позивача факт незаконних дій працівників органів досудового слідства (прокуратури) не потребує визнання судовим рішенням, оскільки є очевидним фактом, кримінальне провадження відносно позивача закрите, документ про закриття кримінального провадження наданий в якості доказу. Звинувачення позивача у вчиненні тяжкого злочину не знайшло свого підтвердження в процесі розслідування, останній знаходився під арештом в місцях позбавлення волі 4 місяці і тим самим на цей строк був позбавлений свого права на працю та отримання заробітної плати. Він не міг ходити на роботу, не міг в період скорочення штату зайнятись пошуком іншого місця роботи або вийти на пенсію та отримувати грошове забезпечення. Оскільки органи досудового розслідування самі визнали свою помилку, закривши кримінальне провадження відносно позивача, немає жодної потреби доказувати вказаний факт і виносити рішення про визнання незаконними їх дій. Крім того, наявний очевидний причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та невиходом на роботу позивача, неотриманням ним заробітної плати та грошового забезпечення. Обрання запобіжного заходу, тримання під вартою особи, проти якої відсутні жодні докази вчинення злочину, вчинення якого їй інкриміновано, особи, яка мала постійне місце проживання та роботи, само по собі є незаконним.

Крім того, 08 лютого 2024 року позивачем надана до суду заява щодо здійснення ним детального розрахунку розміру майнової шкоди. Так, середня сума грошового забезпечення виходячи із суми місячного грошового забезпечення за два останні роки служби складає 4116,20 гривень, таким чином сума недоотриманого грошового забезпечення з індексом інфляції (1,02) за три місяці складає 12513, 25 гривень. Сума одноразового грошового забезпечення при звільненні, яка дорівнює сумі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби, складає за 29 років служби 59684,90 гривень. А всього з урахуванням індексу інфляції на момент розгляду позову судом сума спричиненої позивачу майнової шкоди складає 162981,54 гривні, а не так як помилково ним було зазначено у позові.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

Аргументи учасників справи.

13 вересня 2021 року відповідачем Дергачівською окружною прокуратурою наданий відзив за підписом керівника Шевцової К. , в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ту обставину, що наказом № 741 від 22.06.2015 «Про організаційні-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скорочені всі посади лінійного відділу на станції «Харків-Пасажирський» на Південній залізниці, в тому числі посада позивача, отже позивач був відсутній на робочому місці внаслідок його затримання протягом 12 днів. Крім того, відповідачем у даній справі має бути Харківська обласна прокуратура, яка є юридичною особою, днем початку роботи Харківської обласної прокуратури наказом Генерального Прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» визначено 11.09.2020.

В судовому засіданні представник відповідачів Дергачівської окружної прокуратури та Харківської обласної прокуратури прокурор Київської окружної прокуратури Тімонова Л.І., проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на наступні обставини. Позивачем у справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої йому матеріальної шкоди, обґрунтування розміру шкоди позивачем полягає лише у наведенні ним певних сум, які не підтверджені належними довідками, у тому числі який заробіток було ним втрачено. Запобіжний захід позивачу у вигляді тримання під вартою було обрано 10.06.2015, а його посада у лінійному відділі на станції «Харків-Пасажирський» на Південній залізниці була скорочена наказом № 741 від 22.06.2015, отже позивач був відсутній на робочому місці внаслідок обрання запобіжного заходу лише 12 днів. Наданий позивачем розрахунок не відповідає жодним нормативно-правовим документам. Також, звільнення ОСОБА_1 відбулось не з вини органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури, а в зв`язку із скороченням штату, а тому спір щодо стягнення одноразового грошового забезпечення при звільненні є спором між ОСОБА_1 та його роботодавцем, а не предметом розгляду у даній справі.

28 лютого 2023 року представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області Грошевим Сергієм наданий відзив на позов, яким він просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, а тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Головне управління не має відповідних бюджетних призначень за програмою (КПКВ 3504030) та повноважень щодо виплати позивачу коштів та відшкодування шкоди, тому рахунки на зазначені цілі в Головному управлінні не відкриті. Головне управління забезпечує лише передачу відомостей та документів до Державної казначейської служби України. Слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному ж випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідача, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області Грошев С. проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Рух справи.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 21 січня 2022 року справу передано судді Київського районного суду міста Харкова Губській Я.В. для вирішення питання щодо її об`єднання з цивільною справою №640/12317/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа - Прокуратура Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2022 року відмовлено в об`єднанні цивільних справ, справу повернуто для розгляду.

За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23 вересня 2022 року «Про надання відпустки по догляду за дитиною судді Лях М.Ю. )», зазначена справа була передана в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В..

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2022 року справу прийнято в провадження Київського районного суду міста Харкова Бобко Т.В., призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2023 року замінено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Дергачівської місцевої прокуратури, Управління Державної казначейської служби України в Київському районі м. Харкова Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування неналежних відповідачів: Прокуратуру Харківської області - на Харківську обласну прокуратуру, Дергачівську місцеву прокуратуру - на Дергачівську окружну прокуратуру, Державну казначейську службу України в Київському районі міста Харкова Харківської області - на Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 02 травня 2023 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Після виходу суду до нарадчої кімнати 22 січня 2024 року судом постановлено ухвалу без оформлення окремим документом про поновлення судового розгляду з метою необхідності з`ясування додаткової обставини щодо розрахунку розміру майнової шкоди.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 20 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог, що не стосуються предмету та підстав позову (уточнення суми матеріальної шкоди), яка подана до Київського районного суду міста Харкова 08 лютого 2024 року та по суті є заявою про зменшення позовних вимог, залишено без розгляду в зв`язку з закінченням процесуальних строків на її подачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1988 року проходив військову службу в органах внутрішніх справ України.

05.06.2015 Дергачівським РВ ГУМВС України в Харківській області було внесено відомості до ЄРДР за №0000959 від 05.06.2015 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_5 та розпочато досудове розслідування.

10.06.2015 слідчим СВ Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській області повідомлено про підозру ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України.

10.06.2015 прокуратурою Дергачівського району Харківської області повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 10.06.2015 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09.07.2015.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.07.2015 ОСОБА_1 було продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 10.08.2015.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.05.2015 ухвала слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06.07.2015 про продовження строку тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.08.2015 ОСОБА_1 було продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою до 04.10.2015.

Постановою процесуального керівника від 11.09.2015 з кримінального провадження №0000959 виділено кримінальне провадження №0000765 за фактом організації на вбивство ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_1

05.10.2015 Харківською установою виконання покарань №27 ОСОБА_1 було звільнено з-під варти у зв`язку зі спливом строків тримання під вартою.

Як вбачається зі змісту довідки ДУ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_1 заарештований 10.06.2015 на підставі протоколу затримання згідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 10.06.2015, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В установі утримувався з 16.06.2015 по 04.10.2015.

Постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Харківської області Шпака Є.А. від 25.11.2015 закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

23.09.2015 наказом голови комісії з ліквідації - начальника полковника міліції Сухіної В.А. Управління МВС України на Південній залізниці №195 о/с від 23.09.2015 капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору громадської безпеки лінійного відділу на ст.Полтава, звільнено з органів внутрішніх справ у запас за п.64 «Г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України (через скорочення штатів) з 23 вересня 2015 року, календарна вислуга років для нарахування одноразової грошової допомоги становить 29 років 08 місяців 01 день, для призначення пенсії 35 років 06 місяців 04 дня.

Згідно довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення колишнього співробітника Управління МВС на Південній залізниці ОСОБА_1 від 24.09.2018 за період з вересня 2013 року по серпень 2015 року, виданої головою ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці М.В. Зленком , за вказаний період ОСОБА_1 було нараховане та виплачене грошове забезпечення в розмірі 82323,89 гривень, у тому числі за квітень 2015 року - 3773,64 гривні, за травень 2015 року - 3750,92 гривні.

За червень, липень, серпень та вересень 2015 року грошове забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалось та не виплачувалось.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до ГУНП в Харківській області (лист від 19.01.2016) щодо нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік вислуги років.

Листом за підписом заступника начальника ГУНП в Харківській області Пахомова В.А. №12/11-65 від 11.02.2016 ОСОБА_1 повідомлено, що зробити розрахунок одноразової допомоги при звільненні йому не надається можливим, оскільки до виконання службових обов`язків останній не приступив і на день звільнення 23.09.2015 грошового забезпечення не мав, та роз`яснено право звернутись до суду у разі незгоди з наданою відповіддю.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Харківської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури - задоволені частково: з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто суму в розмірі 60 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3611,00 гривень в рахунок компенсації витрат, пов`язаних з проведенням судово-психологічної експертизи та 1116,54 гривень в рахунок компенсації з проведення судово-медичної експертизи; в задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 липня 2023 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2013 року залишено без змін та набрало законної сили.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку № 100» (підпункт 1 пункту 9 вищезгаданого Положення).

Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Великої палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц (провадження № 14-592цс18).

Судом встановлено, що позивач не працював та не отримував заробітну плату в період в зв`язку з його затриманням та перебуванням під вартою в період з 10 червня 2015 року (з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по 23 вересня 2015 року (по день його звільнення), кримінальне провадження відносно нього закрито з підстав невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Незаконне перебування позивача під слідством, його незаконне затримання 10 червня 2015 року та тримання під вартою також встановлено рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2023 року, яке набрало законної сили.

Виходячи з вищенаведених обставин суд висновує про наявність правових підстав для відшкодування позивачу майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку (грошового забезпечення) за рахунок коштів державного бюджету за період з 10 червня 2015 року по 23 вересня 2015 року.

Доводи представника відповідачів Тімонової Л.І. про те, що позивач не працював в зв`язку з триманням його під вартою 12 днів (з 10 червня 2015 року по день винесення наказу 22 червня 2015 року «Про організаційні-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції), суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Так зі змісту наказу про звільнення ОСОБА_9 № 195 о/с від 23.09.2015, розрахунку вислуги років на пенсію ОСОБА_1 . ВКЗ Управління МВС України на Південній залізниці, слідує, що позивач був звільнений з посади саме 23 вересня 2015 року, до цього часу за ним зберігалось місце роботи.

Розмір втраченого заробітку, який має бути відшкодований позивачу, суд розраховує керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, за які позивач отримував грошове забезпечення. Згідно наданої позивачем довідки розрахунку грошового забезпечення за квітень 2015 року позивачу нараховано 3773,64 гривні, за травень 2015 року 3750,92 гривні, з урахуванням кількості робочих днів у зазначеному періоді, яка становить 39 робочих днів, середньоденна заробітна плата позивача складала 192,94 гривні. Отже, за період з 10 червня 2015 року по 23 вересня 2015 року (74 робочих дня) позивачу має бути відшкодований втрачений заробіток у розмірі 14470,50 гривні. Наданий позивачем розрахунок розміру втраченого заробітку не відповідає вимогам вищезазначених правових норм, а тому судом до уваги не приймається.

Що стосується вимог позивача про стягнення суми неодержаного грошового забезпечення з урахуванням індексу інфляції суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або не грошовими.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 752/17832/14-ц.

Отже, оскільки, держава Україна не мала та не має перед позивачем невиконаного грошового зобов`язання в розумінні вимог Закону № 266/94-ВР, то положення ст.625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, а тому правові підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат відсутні.

Вимоги позивача в частині відшкодування невиплаченої одноразової допомоги при звільненні також задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Із системного аналізу положень вищезазначеного Закону вбачається, що за своєю правовою природою одноразова грошова допомога в зв`язку зі звільненням зі служби є однією із гарантій пенсійного забезпечення осіб, у тому числі звільнених зі служби в органах внутрішніх справ, та не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення), її нарахування пов`язано із наявністю відповідної вислуги років на момент звільнення, а не з фактично відпрацьованим робочим часом за певний період.

У даному випадку звільнення позивача відбулось на підставі скорочення штатів, та жодним чином не пов`язано з його перебуванням під вартою та здійсненням щодо нього кримінального провадження. Одноразова грошова допомога не є доходом, не одержаним позивачем за час, коли він не працював в зв`язку з його триманням під вартою, а тому не підлягає відшкодовуванню за рахунок Державного бюджету України відповідно до ст.3 Закону № 266/94-ВР, яка передбачає вичерпний перелік доходів та майна, що підлягають відшкодуванню, та пункту 8 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Роз`яснити позивачу, що він не позбавлений права звернутись за вирішенням спору щодо нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні до суду в порядку адміністративного судочинства.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки на підставі Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Дергачівської окружної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за період роботи з 10 червня 2015 року по 23 вересня 2015 року в розмірі 14277,56 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по справі щодо сплати судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач - Харківська обласна прокуратура, , місцезнаходження: 61001, м.Харків, вул..Б. Хмельницького, 4.

Відповідач - Дергачівська окружна прокуратура, місцезнаходження: 62300, Харківська область, м.Дергачі, вул.. 1 Травня, 63.

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, , місцезнаходження: 61166, місто Харків, вул.. Бакуліна, 18.

Повне рішення складено 02 травня 2024 року.

Суддя Т.В.Бобко