ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Харків

справа № 639/3529/23

провадження № 22-ц/818/1020/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.

сторони справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС»

відповідач - ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року ухвалене у складі судді Демченко І.М.,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» 9709,41 грн збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29.09.2018 за участю автомобілів Ford реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.09.2018 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Ford реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортним засобам завдано механічних пошкоджень. Згідно спільно складеного повідомлення про ДТП (Європротокол) ОСОБА_1 порушив ПДР України, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. У зв`язку зі зверненням потерпілою стороною з заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку, складено страховий акт № АХА 2418827 та на його підставі ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 9 709, 41 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована за полісом № АМ004713797 в АТ «СК «ІНГО», посилаючись на норми ст.ст. 993, 1187, 1194 ЦК України позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та АТ «СК «ІНГО» завдані збитки у розмірі 9 709, 41 грн та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684, 00 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що пропуск позивачем річного строку на подачу заяви до страховика про виплату страхового відшкодування свідчить про втрату ним права на отримання страхового відшкодування згідно п. 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Не погодившись з рішенням суду ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначаючи обов?язок страховика за договором (полісом) страхування виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) страхування узятих на себе зобов?язань не є безумовним, а пов?язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Проте, відповідно до правової позиції Верховного суду по справі №147/66/17 ані Закон N?1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб?єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Скаржник зазначив, що немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. Пропуск річного строку звернення із заявою до страховика не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава припинення матеріального права , цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ « СК « ІНГО» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилається на її необгрунованість та просить суд врахувати, що позивач не навів наявності у нього поважних причин пропуску річного строку звернення з вимогою до винної у ДТП особи або її страховика та пред`явив позов пропустивши загальний строк позовної давності. Позов про стягнення з АТ «СК « ІНГО» виплаченого позивачем страхового відшкодування підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому провадження у справі в частині зазначених позовних вимог підлягає закриттю. Позивач не надав належних та допустимих доказів виплати ним страхового відшкодування на користь особи, яка була визначена страхувальником.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.09.2018 о 19 год 10 хв по АДРЕСА_1 сталася ДТП за участю автомобіля Ford реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та який належить ОСОБА_4 , під час виїзду автомобіля Ford та під час стоянки автомобіля Lexus.

Наслідки дорожньої пригоди її учасниками були оформлені у вигляді європротоколу.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Ford реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 була застрахована ПрАТ «АСК «ІНГО УКРАЇНА», поліс № АМ/4713797 зі строком дії 28.09.2018 по 27.09.2019.

26.12.2017 між АТ «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_4 укладено договір добровільного страхування № 419919а7х наземного транспортного засобу Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 зі строком дії з 28.12.2017 по 27.12.2018.

03.10.2018 складено заяву про настання події, що має ознаки страхового випадку по договору КАСКО, та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу по факту ДТП, що відбулася 29.09.2018 за участі застрахованого транспортного засобу Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 , яку належить перерахувати на рахунок ФОП ОСОБА_6 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

19.10.2018 АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» складено страховий акт № АХА2418827, відповідно до якого розмір страхового відшкодування за пошкоджений 29.09.2018 автомобіль засобу Lexus реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 9 709, 41 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 507641 від 27.12.2018 ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРКС", перерахувало на рахунок ТОВ ?АРТ-ЛЕКС ЛТД? страхове відшкодування у сумі 9 709, 41 грн. згідно акту АХА2418827.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

У зв`язку із виплатою страхового відшкодування до позивача перейшли всі права потерпілого згідно ст.ст. 512, 993 Цивільного кодексу України, а тому, оскільки правовідносини між потерпілим та страховиком за полісом ОСЦВВТЗ (відповідач) регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", заміна кредитора в зобов`язанні не змінює їх суті та норми, якою вони регулюються.

У статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 Цивільного кодексу України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №910/7449/17.

Згідно з правовим висновком викладеним у постанові великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про виплату страхового відшкодування поза межами одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто звернувся з пропуском встановленого законом строку та доказів того, що річний строк був пропущений через незалежні від нього причини суду не надав.

Судом з наданих документів встановлено та сторонами не спростовано, що спірна дорожньо-транспортна пригода сталася 29.09.2018, страхове відшкодування виплачене 27.12.2018, натомість позовна заява подана до відділення поштового зв`язку 30.06.2023. Жодних інших доказів звернення до відповідача в межах річного строку від настання ДТП матеріали справи не містять.

Оскільки позивачем не дотримано встановленого законодавством строку на звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог, а саме у здійсненні страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з огляду на приписи п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення. Оскільки позов пред`явлено до страховика та винної особи, як осіб які несуть субсидіарну відповідальність у деліктному зобов`язанні, судова колегія не вбачає підстав для закриття провадження у справі у зв`язку із порушенням судової юрисдикції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

В.Б.Яцина