Справа № 346/7466/23
Провадження № 22-ц/4808/1106/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2024 року, постановлене в складі судді Яремин М.П. в Коломия, повний текст складено 17 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . В даному житловому будинку наявні 4 житлові квартири та комерційні приміщення. При цьому, квартира АДРЕСА_3 належала батькам відповідача, на даний момент спадщина не оформлена, а власником квартири АДРЕСА_4 . Відповідач в травні 2023 року самостійно, без узгодження з позивачем та без отримання його згоди, вчинив незаконні дії щодо заміни покриття підлоги в загальному коридорі на першому поверсі цього будинку, а саме встановив облицювальну плитку, чим порушив його права, як співвласника майна. Про незгоду на встановлення плитки він неодноразово повідомляв відповідача. Зазначає, що при виборі квартири керувався вимогами, що житловий будинок має бути Австроугорської імперії з високими стелями, максимально оригінальним фасадом та ідентичними оздоблювальними елементами стін та підлоги. Важливим для нього було те, щоб в загальному коридорі не проводилось жодних змін, пов`язаних з вибором будівельних матеріалів для оздоблення, тобто підлога з гравійно-цементною стяжкою повинна б такою залишатися, а встановлена відповідачем оздоблювальна плитка не тільки змінює дизайн загального коридору, але і є занадто слизькою, особливо в зимовий період. Однак, ігноруючи звернення позивача, відповідач продовжив проводити самовільні дії щодо розпорядження спільним майном без згоди інших влаників квартир та комерційних приміщень. Просить зобов`язати ОСОБА_2 за свій рахунок виконати роботи по демонтажу облицювальної плитки з приведенням підлоги до попереднього стану, який існував до встановлення ним цієї плитки в спільному коридорі в житловому будинку АДРЕСА_5 , стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складаються із 1 073,60 грн. сплаченого судового збору та 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за свій рахунок виконати роботи по демонтажу облицювальної плитки з приведенням підлоги до попереднього стану, який існував до встановлення ОСОБА_2 облицювальної плитки в спільному коридорі в житловому будинку АДРЕСА_5 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та неправильній оцінці поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідач самовільно, на свій розсуд провів будівельні роботи в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_5 без його згоди як власника квартири у вказаному будинку і відповідно співвласника коридору, тобто місця спільного користування. Він категорично заперечував встановлення плитки в коридорі першого поверху, про що відповідач знав, проте належним чином не реагував та не узгодив з іншими власниками квартир в даному будинку. Сусід ОСОБА_3 , який надав згоду на проведення робіт має окремий вхід та не користується даним коридором, тому у нього відсутнє право на розпорядження даним коридором.

01 серпня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що позивач належним чином не довів, що укладання плитки в коридорі загального користування порушують право позивача.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу завдольнити.

ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, ввжає їх безпідставними, ухвалене рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження, що внаслідок влаштування відповідачем плитки на підлозі в спільному коридорі позивачу створено перешкоди у користуванні його майном, що свідчило б про порушення його законних прав та інтересів та недоведеністю позивачем наявності таких перешкод та порушення його прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять також доказів щодо можливості приведення в попередній стан підлоги в коридорі будинку без погіршення технічного стану будинку відповідно до чинних будівельних норм та правил.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.07.1999 року приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-722 (а.с. 7-8) та квартира АДРЕСА_6 в даному будинку відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.02.2002 року приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-305 ( а.с. 9-10 ).

Згідно з даними копії письмової заяви, а також письмових пояснень від 30.05.2023 року, ОСОБА_1 звернувся Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з метою проведення перевірки щодо того, що сусід ОСОБА_4 без його згоди та будь-якого погодження 29 травня розпочав здійснювати ремонті роботи, а саме ставити керамічну плитку в коридорі загального користування, у зв`язку з чим він просить провести перевірку за даним фактом та прийняти міри згідно із законом ( а.с. 12, 13).

Відповідно до даних листа Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області № 9043/108/56-2022 від 30.06.2023 року, під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_5 опитано ОСОБА_6 ,, який вказав, що для облагородження під`їзду будинку вирішено побілити стіни та постелити плитку на підлогу, дане рішення він попередньо письмово погодив із більшістю жителів будинку. З ОСОБА_6 проведено роз`яснювальну бесіду; повідомлено позивача, що в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим він має право звернутися до суду ( а.с. 11 ).

21.09.2016 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Базюк Т.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване з реєстрі за № 1901, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_7 . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності за вказане у інформаційній довідці щодо реєстрації права власності № 68975484 від 26.09.2016 року ( а.с. 33, 34 ).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.09.2004 року виконавчим комітетом Коломийської міської ради на підставі рішення № 228 від 20.07.2004 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності ( відповідно 35/100 та 65/100) належить стоматологічний кабінет, що в АДРЕСА_5 . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у витязі про реєстрацію права власності № 4618158 від 02.09.2004 року (а.с. 35, 36).

Згідно з даними гарантійного листа ТОВ Коломия 911 №01-01/318 від 31.05.2018 року, вказане товариство на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради визначено як управителя будинку АДРЕСА_5 . Згідно з договором № 110 «Про надання послуг з управління багатоквартирним будинком» від 01.09.2017 року управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, а співвласники зобов`язуються оплачувати зазначену послугу, згідно з вимогами законодавства України та умовами цього договору. Відповідно до даного договору сума заборгованості, без зменшення ціни за один метр квадратний, за період вересня 2017 по травень 2018 року становить 1 764,18 грн. Також на підставі договору «Про надання послуг з управління нежитловим приміщенням» № 41 від 31.05.2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «КОЛОМИЯ 911», з метою зменшення ціни за одним метр квадратний, утворилась заборгованість в сумі 1 546, 38 грн. за період від 30.09.2017 року по 31.05.2018 року включно. В зв`язку з тим, що багатоквартирний будинок виходить з-під управління ТОВ «КОЛОМИЯ 911», управитель, готовий зменшити суму боргу при сплаті суми заборгованості у розмірі 1 000 грн. ( а.с. 40 ).

Відповідно до договору дарування нежитлового приміщення, посвідченого 14.04.2023 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1036, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність у рівних частках синам ОСОБА_6 та ОСОБА_9 нежитлове приміщення, що в АДРЕСА_5 . Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у витягах з Державного реєстру речових прав № 329189866 та №329189949 від 14.04.2023 року ( а.с. 37-39 ).

Згідно з даними опитування жителів будинку під`їзду за адресою: АДРЕСА_5 , щодо ухвалення рішення проведення поточного ( косметичного ) ремонту під`їзду першого поверху, у відповідній графі зазначені підписи ОСОБА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (орендар) щодо не заперечення проти проведення поточного ( косметичного ) ремонту під`їзду першого поверху ( а.с. 41).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною першою статті 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що ремонт приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга - четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).

Однак співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2021 року № 61-2213св21.

Встановлено, що згідно з даними опитування жителів будинку під`їзду за адресою: АДРЕСА_5 , щодо ухвалення рішення проведення поточного ( косметичного ) ремонту під`їзду першого поверху ОСОБА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (орендар) не заперечували проти проведення поточного ( косметичного ) ремонту під`їзду першого поверху ( а.с. 41).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції вірно виходив з того, що факт порушення прав позивача щодо спірної частини багатоквартирного будинку не встановлено, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ремонт коридору було проведено з порушенням вимог закону та порушує право позивача.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач самовільно, на свій розсуд провів будівельні роботи в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_5 без його згоди як власника квартири у вказаному будинку і відповідно співвласника коридору, тобто місця спільного користування, оскільки не доведено, що діями відповідача порушено право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Урараховуючи наведене, інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19 вересня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л. В. Василишин

І. О. Максюта