П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2024 року місто Київ

справа № 370/124/16-ц

провадження №22-ц/824/4751/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

позивач - ОСОБА_2

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

відповідач - територіальна громада Мостищанської селищної ради Макарівського району Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Макарівського районного суду Київської області від 9 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Мазки Н.Б.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку та житловий будинок в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що вона є матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її онуки. Батько онуків ОСОБА_4 - відповідач у справі.

У лютому 2000 року ОСОБА_6 придбала земельну ділянку площею 0,284 га по АДРЕСА_1 , та оформити вирішила на чоловіка ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що оформлення різних документів потребувало багато часу, дочка працювала, а чоловік дочки, навпаки, був безробітним. В березні була придбана ще одна сусідня ділянка площею 0,252 га, загальна площа склала 0,536 га, про що 17 листопада 2000 року був виданий акт № 045620 на підставі рішення Мостищенської сільської ради народних депутатів від 4 квітня 2000 року.

Після отримання усіх необхідних дозволів почалося будівництво будинку.

Станом на 2016 рік будівництво закінчено, але житловий будинок не введено в експлуатацію. Відповідач всіляко перешкоджає позивачеві користуватися будинком та земельними ділянками, які вона довгий час обробляла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її дочка ОСОБА_6 .

Позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, її онук ОСОБА_7 відмовився від прийняття спадщини на користь бабусі.

З заявою про прийняття спадщини звернувся також і відповідач ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що виходячи з положень ст.ст.60,69, 70 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, збудований, але не введений в експлуатацію будинок, зведений за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.

Добровільно визнавати юридичний факт належності частки земельної ділянки та житлового будинку за позивачем та своїми дітьми в порядку спадкування, відповідач відмовляється, чим порушує права на спадок своїх дітей та позивача.

26 вересня 2015 року нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , яка належала на правах спільної сумісної власності ОСОБА_6 , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати за нею право власності на частку земельної ділянки та житлового будинку, господарські будівлі і споруду, які розташовані на території АДРЕСА_1 а також визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частку цієї земельної ділянки та житлового будинку.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як опікун малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , подали до суду змінену позовну заяву про визнання права власності на спадкове майно. У позовній заяві просили включити частину земельної ділянки площею 0,536 а, що розташована на території АДРЕСА_1 , в загальний обсяг спадщини, яка залишилась за померлою ОСОБА_6 , та відкрита в Дванадцятій Київський державній нотаріальній конторі; визнати за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно, а саме на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,536 га, яка розташована на території села Мостище; визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, а саме 1/6 частину земельної ділянки площею 0,536 га, яка розташована на території села Мостище.

Визнати право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані у процесі будівництва будинку, який розташований на земельній ділянці та який не був введений в експлуатацію за життя спадкодавця, за ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини, за ОСОБА_9 1/6 частини; надати право ОСОБА_5 від свого імені передати в експлуатацію завершений будівництвом будинок; надати право ОСОБА_5 одержати свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності на будинок за ОСОБА_5 у розмірі 1/3, за ОСОБА_9 1/6.

Зміни позовної заяви обгрунтовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2016 року ОСОБА_4 усунуто від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 . За таких обставин має місце перерозподіл часток у праві на спадкове майно.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 18 вересня 2017 року, ОСОБА_7 залучено до участі в справі в якості третьої особи.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла.

За життя ОСОБА_5 5 грудня 2015 року склала заповіт на користь двох своїх дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У зв'язку з поданням заяви про прийняття спадщини,ОСОБА_10 та ОСОБА_2 подали до суду змінену заяву, в який просили включити земельної ділянки площею 0,536 га, що розташована на території с.Мостище, вулПольова, Макарівського району, Київської області в загальний обсяг спадщини, яка залишилася за померлою ОСОБА_6 та відкрита в Дванадцятий Київській державній нотаріальній конторі; визнати за ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на спадкове майно, а саме по 1/6 частці земельної ділянки, будівельних матеріалів, які були використані у процесі будівництва будинку, надати право ОСОБА_2 ввести в експлуатацію завершений будівництвом будинок; надати право ОСОБА_2 зареєструвати право власності на будинок за кожною із спадкоємців в успадкованих частках та одержати свідоцтво про право власності.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 9 червня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах малолітньої ОСОБА_8 , відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В апеляційній скарзі зазначає про те, що висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, суд неповно встановив обставини справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; судом неправильно застосовані норми права; суд, розглядаючи справу, порушив ст.ст.263, 264, 265 ЦПК України.

Зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції, встановивши наявність усіх дозвільних документів на будівництво будинку, робить помилковий висновок, що збудований будинок на земельній ділянці відведеній для цього , є самочинним будівництвом. При цьому, суд взагалі ніяким чином не аргументує та не посилається на жоден доказ чи обставину справи, яка могла б свідчити про це. Такі дії суду, вважає апелянт, є не просто формалізмом, а грубим нехтуванням обов'язку аргументувати та мотивувати своє рішення.

Суд не взяв до уваги те, що будинок, як і земельна ділянка були придбані відповідачем та померлою спадкодавицею за час шлюбу, а тому є їх спільною власністю в силу закону, що призюмується. Зазначення у всіх дозвільних документах та документах на право власності на землю лише одного відповідача як однієї сторони подружжя не свідчить про те, що власність є окремою приватною. Суд мав встановити, що майно належить саме відповідачу в порядку приватної власності та не є спільним сумісним майном подружжя. Цього суд не зробив, а дійшов висновку про роздільність майна подружжя виключно на підставі пояснень відповідача без перевірки доказами цих тверджень, чим допустив неповноту встановлення обставин справи та послався на обставини які не підтверджені доказами та протирічать обставинам справи.

Суд також не взяв до уваги, що спірні земельні ділянки були придбані (набута на них власність) під час шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім'ї (для спільного проживання. Відпочинку), а тому є їх спільною власністю в силу закону, що презюмується тобто вони є спільною сумісною власністю померлої ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 , що в свою чергу дає право спадкоємцям претендувати на її частку в цьому майні і ніяких додаткових правовстановлюючих документів надавати не треба та їх бути взагалі немає.

Крім того, зазначає апелянт, що висновок суду першої інстанції про відсутність підтвердження родинних відносин між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та спадкодавиці ОСОБА_6 спростовуються тезою суду, викладеному у рішенні, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є правонаступниками первинного позивача ОСОБА_5 , а померла ОСОБА_12 їх рідною сестро.

Також апелянт зазначає, що суд помилково застосовує ст.ст.364, 376 ЦК України, оскільки спірний будинок є завершеним будівництвом, здійсненим на підставі усіх дозвільних документів на будівництво будинку та на відведеній для цієї мети земельній ділянці. Крім цього, суд помилково не звернув увагу на те, що у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Також, суд не застосував, а ні ст.22 КпШС України (яка була чинна на час набуття спірного майна), а ні ст.60 СК України та не звернув уваги, що спірне майно: 1) було набуте у шлюбі; 2) за спільні кошти; 3) з метою його використання для потреб сім`ї. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1225, 1226 ЦК України, хоча формально послався на них, зазначивши їх в мотивувальній частині рішення без правового аналізу та реального застосування до спірних правовідносин.

Таким чином, апелянт підводить підсумок і зазначає, що суд помилково і неправильно застосував ст.ст.364, 376 ЦК України, не перевіривши правовий режим будинку, не застосував ст.22 КпШС України (яка була чинна на час набуття спірного майна), ст.60 СК України, ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1225, 1226 ЦК України, грубо проігнорувавши практику правозастосування Верховного Суду з цього приводу. Такі порушення та юридичні помилки призвели до неправильного встановлення правовідносин, які склались між сторонами, неправильного встановлення та визначення дійсних прав та обов'язків сторін, правових норм, які їх регулюють, що призвело до винесення незаконного рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник адвокат Бай С.Е., який також представляє інтереси ОСОБА_2 , а також в судовому засіданні 29 листопада 2023 року ОСОБА_13 , яка досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 , апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_14 були присутніми в судовому засіданні, яке було призначене на 20 жовтня 2021 року, і надавали свої пояснення. 1 грудня 2021 року в судовому засіданні, в якому участь приймали відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_14 , ухвалою суду була призначена судова будівельно-технічна експертиза. У квітні 2023 року матеріали справи повернулися до суду з листом експертної установи про неможливість надання висновку через не допуск до об'єкта дослідження. У судові засідання, призначені на 31 травня 2023 року, 26 липня 2023 року, 20 вересня 2023 року, 1 листопада 2023 року, 29 листопада 2023 року, 20 грудня 2023 року, 17 січня 2024 року, 7 лютого 2024 року, ні ОСОБА_4 , ні його представник ОСОБА_14 , повноваження якого підтверджені довіреністю, зі строком дії до 5 жовтня 2026 року, не з`явилися, судові повідомлення направлялися на їх поштові адреси, зокрема, судове повідомлення, адресоване ОСОБА_4 , про місце, день і час засідання суду, призначеного на 7 лютого 2024 року, повернулося до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Направлене на адресу ОСОБА_14 повідомлення отримано останнім, але будь-яких заяв від нього не надходило.

Від старости Лишнянського старостинського округу Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області , Бишівсько територіальної громади надійшов лист, в якому староста округу просить слухати справу без участі старости, і рішення приймати на розсуд суду.

За таких обставин, зважаючи на те, відповідачі повідомлені про місце, день і час розгляду справи, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що 25 квітня 1990 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 був укладений шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_6 .

У подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно договору купівлі-продажу від 24 лютого 2000 року, серії АВІ № 832018, зареєстрованому в реєстрі за № 219, посвідченому приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Дарнопих Т.М., ОСОБА_4 купив у ОСОБА_16 земельну ділянку загальною площею 0,284 га, яка розташована на території Мостищанської сільської ради народних депутатів Макарівського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку (0,250 га), ведення особистого підсобного господарства (0,034 га).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 45620, виданому 17 листопада 2000 року громадянину України ОСОБА_4 , останньому на підставі рішення від 4 квітня 2000 року № 5 Мостищанської сільської ради народних депутатів, договору купівлі-продажу земельної ділянки № 219 від 24 лютого 2000 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,500 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,036 га. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, № 516.

В свідоцтві на забудову індивідуальної садиби № 6 від 19 липня 2000 року забудовником вказаний ОСОБА_4 , адреса садиби: АДРЕСА_1 . Присадибна ділянка розміром 2500 м.кв, на підставі рішення виконавчого комітету Мостищанської ради від 13 березня 2000 року надана для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель на землях присадибного фонду Мостищанської сільської ради.

У витягу з протоколу засідання виконкому Мостищанської сільської ради народних депутатів Макарівського району від 13 березня 2000 року зазначено про надання дозволу ОСОБА_4 на будівництво власного житлового будинку (сараю, гаражу, літньої кухні і т.д.) в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,25 га із всієї загальної площі 0,536 га виділеної сесією сільської ради від 13 березня 2000 оку рішення № 3.

Відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт № 199 від 20 грудня 2004 року, виданому відділом містобудування та архітектурно-будівельного контролю Макарівської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 наданий дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 .

Згідно акту розпланування земельної ділянки, виснову вісей житлового будинку на присадибних будівель від 7 лютого 2005 року, представник Макарівського госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро на підставі рішення сесії 9 виконкому Мостищанської сільської ради від 13 березня 2000 року виконав розпланування земельної ділянки з виносом в натурі вісей житлового будинку та господарських будівель на присадибній земельній ділянці, виділеній ОСОБА_4 під індивідуальну забудову. Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Площа присадибної ділянки становить 2500 кв.м. та розташована в АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку, про що винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 9700/0231 від 26 вересня 2015 року.

З спадкової справи № 446/2015 Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , вбачається, що до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулась її мати ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_4 . Син померлої ОСОБА_7 відмовився від належного йому спадкового майна на користь ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 березня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 4 грудня 2016 року залишено без змін, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Святошинського району м.Києва, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів задоволений частково, а саме: ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав стосовно дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 5 вересня 2016 року залишено без змін, ОСОБА_4 усунуто від права на спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розпорядженням Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації № 80 від 10 лютого 2017 року ОСОБА_2 призначена опікуном над малолітньою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За життя ОСОБА_5 залишила заповіт, який був складений 5 грудня 2015 року та посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, за яким ОСОБА_5 все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповідала ОСОБА_17 та ОСОБА_2

З публікації в газеті «Макарівські вісті» № 4 від 1 лютого 2019 року розміщено оголошення про те, що загублений Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 045620, виданий 17 листопада 2000 року Макарівським відділом земельних ресурсів на підставі рішення Мостищанської сільської ради від 4 квітня 2000 року № 5 (діл.1) та договору купівлі-продажу земельної ділянки № 219 від 24 лютого 2000 року (діл.2), акт зареєстрований в Книзі записів за № 516 на ім`я ОСОБА_4 , вважати недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовна вимога про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані у процесі будівництва будинку, та який не був введений в експлуатацію за життя спадкодавця, за особами в частках, не підлягає задоволенню, оскільки вимога фактично зводиться до узаконення самочинного будівництва у непередбачуваний законом спосіб, тобто до визнання права власності. Це є неприпустимим, зокрема, відповідно до вимог ст.376 ЦК України.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364,367 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що у особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України). Об'єкт незавершеного будівництва ще не набув стутусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Тому визнання права власності (будь-якого) на будівельні матеріли та конструктивні елементи, які використані для самочинного будівництва, є неправильним обраним способом захисту цивільного права, і у такій позовній вимозі слід відмовити.

Позовні вимоги про надання права ввести в експлуатацію завершений будівництвом будинок та про надання права зареєструвати право власності на будинок за особами у частках та одержати свідоцтво про право власності не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності померлої на вказане майно, тому воно не ввійшло до спадкової маси.

Позовні вимоги про включення земельної ділянки площею 0,536 га в загальний обсяг спадщини, яка залишилась за померлою ОСОБА_6 , та позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, а саме по 1/6 частці земельної ділянки, не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не підтверджено правовстановлюючими документами право власності померлої на земельну ділянку.

Крім того, позивачами належними доказами не підтверджено факт родинних відносин з померлою ОСОБА_6 .

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За приписами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, що передбачено частиною першою стаття 1222 ЦК України.

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Стаття 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п'ятої черг спадкування за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 4 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою стаття 1273 цього Кодексу.

Установлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

ОСОБА_6 за життя заповіту не залишила.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є її діти - неповнолітній син ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітня дочка ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір померлої ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2016 року був усунутий від права на спадкування за законом після ОСОБА_6 .

ОСОБА_7 відмовився від прийняття спадщини користь бабусі ОСОБА_5 .

Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були ОСОБА_5 , її частки у спадщині складала 2/6 частин, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частка якої дорівнювала 1/6 частині.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

5 грудня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 на підставі заповіту від 5 грудня 2015 року є діти померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які звернулися до Дванадцятої Київської нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, що підтверджується довідкою, виданою нотаріусом цієї нотаріальної контори ( а.с.206 т.1).

Зазначені обставини відповідачем не заперечувалися.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував і дійшов безпідставного висновку про те, що позивачами не підтверджено факт родинних відносин з померлою ОСОБА_6 .

Отже, виходячи із того, що частину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спадщині, яка відкрилася після смерті їх матері ОСОБА_5 , є рівними, відповідно частка кожного із них у спадщині після смерті ОСОБА_6 становить 1/6 частину.

Також установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 1990 року і до смерті останньої.

Статтею 16 Закону України «Про власність» та положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року й був чинний на час придбання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 земельної ділянки загальною площею 0,284 га, що розташована на території Мостищенської сільської ради народних депутатів Макарівського району Київської області, визначалось, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю *ч.1 ст.22 КпШС України).

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року та був чинним на час відкриття спадщини, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові а праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу, подружжя придбало земельну ділянку загальною площею 0,284 га, яка розташована на території Мостищенської сільської ради народних депутатів Макарівського району Київської області.

17 листопада 2000 року на ім`я ОСОБА_4 був виданий державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого ОСОБА_4 , на підставі рішення 4 квітня 2000 року № 5 Мостищенської сільської Ради народних депутатів та договору купівлі-продажу земельної ділянки № 219 від 24 лютого 2000 року, була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,536 га, що розташована на території

АДРЕСА_2 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_4 у приватну власність, безкоштовно на підставі рішення Мостищенської сільської Ради народних депутатів від 4 квітня 2000 року № 5.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про власність» громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебували у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, оскільки земельна ділянка площею 0,25 га була передана ОСОБА_4 у приватну власність безкоштовно, відсутні підстави вважати таку земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя. В той же час , земельна ділянка площею 0,284 га, яка придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі- продажу, в період шлюбу з ОСОБА_6 , є їх спільною сумісною власністю, частина якої є власністю ОСОБА_6 і відповідно може бути успадкована її спадкоємцями.

Визначаючи частку кожного із спадкоємців у праві власності на земельну ділянку, суд виходить із того, що спадковим майном є частина земельної ділянки площею 0,142 га ( 0,284 га : 2), кожному із спадкоємців належить по 1/3 частині від зазначеної площі (0,047 га), відповідно від загальної площі земельної ділянки (0,536 га) частка кожного із спадкоємців , а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складає 9/100 у праві власності на земельну ділянку. (0,047 х1 : 0,536).

Втрата Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 045620, виданого 17 листопада 2000 року Макарівським відділом земельних ресурсів на підставі рішення Мостищанської сільської ради від 4 квітня 2000 року № 5 (діл.1) та договору купівлі-продажу земельної ділянки № 219 від 24 лютого 2000 року (діл.2), акт зареєстрований в Книзі записів за № 516 на ім`я ОСОБА_4 , про що останнім розміщено оголошення в місцевій газеті, жодним чином не впливає на визначення частки померлої ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя.

Також установлено, що на земельній ділянці площею 0,536 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був побудований будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_7 на ім'я ОСОБА_4 . Макарівською районною державною адміністрацією (відділ містобудування та архітектури) було видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби.

Виконкомом Мостищанської сільської (селищної) Ради народних депутатів Макарівського району від 13 березня 2000 року надано згоду ОСОБА_4 на будівництво власного житлового будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з протоколу засідання виконкому.

20 грудня 2004 року Інспекцією державної архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_4 був виданий дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 відповідно до узгодженого проекту.

Встановивши, що будинок був побудований подружжям на земельній ділянці, відведеній під будівництво житлового будинку, рішенням виконкому Мостищенської сільської ради надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,25 га, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок є самочинною забудовою.

Установлено, що житловий будинок будувався подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і на момент смерті останньої був побудований, обладнаний опаленням, сім`я Лінник проживала в ньому, що підтверджується фотосвітлинами.

На момент смерті ОСОБА_6 будинок не був прийнятий в експлуатацію.

Апеляційним судом з метою визначення ступеню будівельної готовності будинку до експлуатації призначалася судова будівельно-технічна експертиза, про що було відомо відповідачу ( ухвала від 1 грудня 2021 року про призначення експертизи постановлена в судовому засіданні за участю відповідач та його представника).

Проте, експертиза не була проведена, оскілки доступу до об'єкта дослідження експерту надано не було ( т.2 а.с.152-153).

Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення , може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи конкретні обставини справи та встановлені судом обставини, зважаючи на те, що саме відповідач ОСОБА_4 , будучи неодноразово повідомлений про необхідність забезпечити доступ експерта до домоволодіння, цього не зробив, колегія суддів вважає можливим визнати факт того, що спірний житловий будинок повністю збудований, обладнаний опаленням, про що зазначають позивачі,

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. У разі, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.8 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Якщо об'єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов'язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об'єкт; право одержати на своє ім'я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірний житловий будинок зведений у встановленому законом порядку й не є самочинним, такий будинок зведений за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , саме подружжя було забудовниками цього будинку, який за життя останньої не був введений в експлуатацію, тому наявні підстави вважати, права та обов'язки ОСОБА_6 як співзабудовника входять до складу спадщини.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необгрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права або інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд вважає за доцільне визнати за кожним із спадкоємців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прав і обов`язків забудовника по 1/6 частини спірного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування зв законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , недивлячись на те, що така конкретна вимога в прохальній частині позовної заяви не зазначена. Але беручи до увага обставини, якими позивачі обгрунтовували свої вимоги і викладали їх в позовній заяві, суд вважає, що саме такі вимоги заявлені позивачами.

З метою забезпечення захисту гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, уникнення невиправданої тяганини при визначенні та оформленні спадщини, суд дійшов висновку, що визнання за кожним із спадкоємців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прав і обов`язків забудовника по 1/6 частини спірного житлового будинку є ефективним способом захисту і не є виходом за межі позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає, що підлягає задоволенню вимога позивачів про надання ОСОБА_2 право ввести в експлуатацію спірний будинок. При цьому, суд вважає, що вимога про надання права ОСОБА_2 зареєструвати право власності на будинок та одержати свідоцтво про право власності задоволенню не підлягає, оскільки реєстрація права власності після введення будинку в експлуатацію має відбуватися в адміністративному порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 9 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на 9/100 частин земельної ділянки загально площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_20 в порядку спадкування право власності на 9/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування право власності на 9/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,536 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_20 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права і обов`язки забудовника житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 за кожною.

Надати право ОСОБА_2 ввести в експлуатацію будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_20 , ОСОБА_2 . ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 3 травня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус