РІШЕННЯ

Іменем України

18.04.2024 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судових засідань Титикайла І.Ю.

розглянувши в черговому судовому засіданні, в залі суду, у м. Львові цивільну справу № 4652640/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 в розмірі 468655, 55 грн., припинивши право позивача на частку у спільному майні, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько позивача та відповідачки, який відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру від 16.12.1993р., був одним з шести співвласників на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 . Позивач та відповідачка двічі, 22.01.1996 року та 19.07.1996 року звертались до П`ятої львівської державної нотаріальної контори зі спільною заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька. Державним нотаріусом на заяві зроблено відмітку, що факт прийняття спадщини підтверджується заявою від 22.01.1996р. Таким чином, позивач прийняв спадщину та набув право на спадкове майно - частку в квартирі, але не оформив його шляхом державної реєстрації права власності. П`ятою львівською державною нотаріальною конторою 22.01.1996 року заведено спадкову справу № 21/96, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на частину спадкового майна, зазначеного у заповіті. 09.10.2018 року відповідачка ОСОБА_2 подала до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Лозинської О. М. заяву про те, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , просить видати свідоцтво про право на спадщину на частку кв. АДРЕСА_1 . Одночасно, як співвласник квартири, дає свою згоду на визначення за померлим 1/6 частки квартири. Аналогічну заяву того ж дня подала дружина померлого, ОСОБА_4 . При цьому, у вказаних заявах спадкоємці зазначають, що іншим спадкоємцем до майна померлого є його син - позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік відповідачки - ОСОБА_5 , діючи як представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі довіреностей, подав до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори аналогічні за змістом заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку кв. №б буд. АДРЕСА_2 . Не дивлячись на наявність заяви позивача про прийняття спадщини, 10.10.2018 року державним нотаріусом П?ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадщини - ОСОБА_2 , що становить 1/12 частку квартири, свідоцтво на 1/2 частину спадщини - ОСОБА_4 , що становить 1/12 частку квартири. Такими діями державного нотаріуса позивача позбавлено законного права на 1/3 частину спадкового майна, що складає 1/18 частку спірної квартири. 11.10.2018 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П?ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., подарувала належні їй частки спірної квартири відповідачці ОСОБА_2 . 07.04.2020 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М., подарували по 1/6 частки спірної квартир кожен відповідачці ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу 28.08.2020 року відповідачка ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відчужили спірну квартиру за ціною 2 354 500,00 грн. на користь ОСОБА_8 , який в даному випадку являється добросовісним набувачем. Разом з тим, позивач вважає вартість квартири, за яку було вчинено купівлю-продаж, заниженою. Зазначає, що частка позивача у спадковому майні становить 1/18 частину квартири, що є незначним розміром. Квартира в розумінні ст. 183 ЦК України є річчю неподільною, що робить неможливим користування позивачем своєю часткою у квартирі. Позивач тривалий час проживає в Італії, житлом забезпечений, а тому вступати у володіння та користування частиною квартири наміру не має. Квартира на сьогоднішній день відчужена добросовісному набувачу, хоча й без дозволу позивача як одного із спадкоємців. З огляду на вказане, належним способом захисту прав позивача буде стягнення грошової компенсації за частку у спільному спадковому майні. Згідно висновку вартість квартири станом на час звернення до суду становить 8 435 800,00 грн., 1/18 частина відповідно - 468 655,55 грн., яку просить стягнути з відповідачки.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2023 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання з розгляду справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що заяви про видачу свідоцтва про праву на спадщину від 22.01.1996р. та від 19.07.1996р. стосуються грошового вкладу з відповідними процентами, що знаходяться в ощадбанку м. Львова №6319 на рахунку № НОМЕР_2 та житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Угнів Сокальського району Львівської області. 19.07.1996. видано свідоцтво про прао на спадщину за заповітом, згідно з яким позивач одержав в порядку спадкування частинну будинку в м. Угнів Сокальського району Львівської області. 10.10.2018р. державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадщини - ОСОБА_2 , що становить 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 3-1866. 10.10.2018р. державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кріловою т.М. видано Свідоцтво про право спадщини за законом на 1/2 частку спадщини - ОСОБА_4 , що становить 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №3-1868. Згідно із нотаріально посвідченого Договору про зміну форми власності на частку квартири від 11.10.2018 проведено поділ квартири по АДРЕСА_3 , що призвело до зміни форми власності із спільної сумісної власності на спільну часткову власності із визначенням ідеальних часток. З договору вбачається, що позивач не набув права власності на ідеальну частку квартири за вищезазначеною адресою. Зокрема, як вбачається із змісту даного правочину, право власності на квартиру за вищезазначеною адресою по 1/6 ідеальної частки набуто ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 . Оскільки позивач не набув права власності на 1/18 частину квартири АДРЕСА_1 , за яку вимагає стягнути компенсацію в розмірі 468 655, 55 грн., то дана обставина унеможливлює припинення права власності на зазначену частку. Не встановлено порушення прав позивача нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори під час розподілу спадщини в складі 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , та невидачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зокрема, нотаріальна дія чи відмова у вчиненні нотаріальної дії не була оскаржена в окремому порядку. У подальшому 11.10.2018р. ОСОБА_4 на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., подарувала 3/12 часток кв. АДРЕСА_1 свой доньці ОСОБА_2 . Разом із тим, в складі подарованих 3/12 часток, була спадщина в складі 1/12 частки квартири, що становить 1/2 частину спадщини після смерті ОСОБА_3 . 07.04.2020 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були співвласниками кв. АДРЕСА_1 , подарували по 1/6 частки квартири своїй матері відповідачу ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 2/6 частки квартири від 07.04.2020. Відтак, квартира за адресою АДРЕСА_1 , на момент її відчуження перебувала у співвласності двох осіб, зокрема відповідача ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_5 . На момент відчуження даної квартири станом на 28.08.2020 квартира належала лише вищезазначеним особам, які відчужили її на користь ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 28.08.2020.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що посилання сторони відповідача на відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не спростовує обставини прийняття спадщини після смерті спадкодавця та набуття ним статусу правонаступника у матеріальних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів чинного цивільного законодавства право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України), спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (частина п?ята статті 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.07.2023р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

В письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що позивач у справі не проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті і не вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном. Позивач не подавав окремої заяви до державної нотаріальної контори про прийняття в складі спадщини ідеальної частки квартири кв. АДРЕСА_1 . Натомість відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , були співвласниками вищезазначеної квартири разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , проживали разом із останнім на день його смерті, тобто фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Позивачем не оскаржено відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а її незаконність не була підтверджена в судовому порядку. Відповідач не прийняв в складі спадщини за законом 1/18 ідеальної частки вищезазначеної квартири, відповідно не одержав свідоцтва про право на спадщину за законом в складі ідеальної частки вищезазначеної квартири, проживав окремо від спадкодавця протягом багатьох років. Протягом багатьох років проживає і працює поза межами території України, і не вживав жодних заходів для вступу у спадщину за законом та оформлення спадкових прав, що становить майже 29 років із дати смерті спадкодавця.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, просить позов задоволити. Зазначив, що після смерті батька його довіритель отримав відповідні свідоцтва на спадщину, однак свідоцтва про право на спадщину на квартиру не отримував, в судовому порядку свідоцтва не скасовувалися, вважав, що вчинив усі необхідні дії щодо оформлення права власності частку померлого після смерті батька, майно утримувалося особами, які проживали в даній квартирі. Вважає, що відповідачка вчинила протиправно, оскільки знала, що є ще один спадкоємець, позивач у справі.

В судовому засіданні представниця відповідачки позовні вимоги заперечила у повному обсязі, вважає такі безпідставними, надала аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, що свідоцтва про право на спадщину та відповідні договори, які стосуються квартири за адресою АДРЕСА_3 , оформлені та складені відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право спільної сумісної власності № НОМЕР_1 виданого 16.12.1993 Львівською міською адміністрацією, на квартиру АДРЕСА_1 , дана квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , батько сторін у справі, помер.

День смерті ОСОБА_3 є днем відкриття спадщини.

В позовній заяві зазначається, що позивач тривалий час проживає в Італії, житлом забезпечений, а тому вступати у володіння та користування частиною квартири наміру не має. Після смерті батька, позивач разом з відповідачем одержали спадщину за заповітом на частку житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами в м. Угнів Сокальського району Львівської області та грошового вкладу з відповідними процентами, що знаходилися в ощадбанку м. Львова, зазначені обставини визнали учасники процесу.

Сторонами в судовому засіданні визнається факт видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.07.1996р., свідоцтв про право на спадщину за законом від 10.10.2018р.

Зокрема, 10.10.2018 державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори проведено розподіл спадщини за законом в складі 1/6 ідеальної частки квартири за адресою по АДРЕСА_2 . Спадщина за законом поділена в рівних ідеальних частках по 1/2 частини спадщини, між ОСОБА_2 (донькою спадкодавця) та ОСОБА_4 (дружиною спадкодавця).

Так, 10.10.2018 нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадщини - ОСОБА_2 , що становить 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за № 3-1866. Видано Свідоцтво про право спадщини за законом на 1/2 частку спадщини - ОСОБА_4 , що становить 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі за № 3-1868. Позивач не набув права на частку квартири в складі спадщини за законом, про що він також зазначає в позові, що також визнається учасниками процесу.

Частинами 1 та 2 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. В силу приписів ч.1, ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до частини першої статті 183 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Надалі, як вказано в абзаці третьому частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, таке нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин.

Вищезазначені свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані на ім`я відповідача ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , позивачем раніше не оскаржувалися, в судовому порядку

недійсними не визнавалася, змін до них не вносилося. За своєю правовою природою свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав, вказаної позиції дотримується Верховний Суд по справі № 385/321/20 від 05.09.2022, справі № 357/2144/22 від 29.01.2024.

11.10.2018 укладено договір про зміну форми власності на частку квартири, відповідно до нього проведено поділ квартири по АДРЕСА_3 , зі зміною форми власності на квартиру зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність з визначенням ідеальних часток по 1/6 частки визначені за кожним співвласником, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 . Цей договір є додатком до свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру АДРЕСА_4 , виданого 16.12.1993 Львівською міською адміністрацією на підставі наказу від 16.12.1993 № 1479.

Частиною 1, ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності до положень ч.1, ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до сформованої правової позиції Верховного Суду по справі № 442/7505/14-ц від 12.12.2018, спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

11.10.2018 ОСОБА_4 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала 3/12 частки кв. АДРЕСА_1 , своїй доньці ОСОБА_2 .

07.04.2020 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були співвласниками вищезазначеної квартири, подарували на підставі договору дарування 2/6 ідеальної частки квартири своїй матері ОСОБА_2 .

Вищезазначені правочини в судовому порядку недійсними не визнавалися, а в силу приписів статті 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач по справі не спростував презумпцію правомірності вищезазначених правочинів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У контексті даних правовідносин слід зазначити, що в силу приписів ч.2, ст. 328 ЦК України прямо передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. З наведеного вбачається, що позивач не спростував презумпції правомірності набуття права власності ОСОБА_2 , на вищезазначену квартиру, як в порядку спадкування за законом, так і на підставі правочинів. За своєю правовою природою в силу ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова природа права власності визначається положеннями ч.1, статті 317 ЦК України, згідно з якою прямо передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як зазначено в частині першій статті 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

28.08.2020 співвласниками квартири АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу, продано вищезазначену квартиру ОСОБА_8 . Згідно з п. 1.5. договору купівлі - продажу квартири, продавці підтвердили, що заявлені права і подані документи відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими і зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є предметом цього Договору, та їх обтяженнями, відомості про нерухоме майно, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідають дійсності та поданим документам. В силу положень ст. 204 ЦК України, на зазначений договір поширюється презумпція правомірності правочину.

Позивач не надав жодних доказів про прийняття ним спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , зокрема ним недоведено, що він вчиняв дії спрямовані на прийняття спадщини за законом в складі частки квартири АДРЕСА_1 , не надав доказів і не обґрунтував в позові фактичних та юридичних підстав, чому він вважає, що набув права на 1/18 ідеальної частки квартири в складі спадщини за законом, в який конкретно спосіб, за який період часу, та чому він вважає, що його права чи законні інтереси порушені відповідачем по справі з зазначенням відповідного періоду. У позові не відображається зміст та обсяг порушеного права чи інтересу позивача та викладення обставин, якими воно підтверджується, при цьому у відповідності до принципу диспозитивності суд розглядає позов виключно в межах доводів позивача.

Крім того, під час судового розгляду справи представник позивача повідомив суд, що в позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вищезазначену частку квартири і не підтвердив юридичного факту набуття права власності на останню.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв"язку з їх недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись статями 43 - 44, 49; 259, 263 - 265, 293-295, 315-316 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на його, позивача, користь грошової компенсації за 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 в розмірі 468655 ( чотириста шістдесят вісім тисяч шістсот п`ятдесят п`ять ) грн.. 55 грн. та припинення його, позивача, права на частку у спільному майні, за недоведеністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення та проголошення повного його тексту до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя В. Кузь