ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1218/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/2787/23 Категорія: 307010000 Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Матюха В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна, староста села Попівка Черкаського району Черкаської області Вибивайло Володимир Федотович,

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Гаврилов Дмитро Олексійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна, староста села Попівка Черкаського району Черкаської області Вибивайло Володимир Федотович про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

02.05.2023 ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, складений 08.02.2023 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений старостою села Попівка Черкаського району Черкаської області Вибивайло В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є спадкоємцем всього майна за заповітом, складеним ОСОБА_4 та посвідченим 17.03.2015 державним нотаріусом Першої черкаської нотаріальної контори Лук`яновою Т.І. До складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1 . На момент заповідального розпорядження ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій та свідомо керувала ними. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після смерті ОСОБА_4 позивачка подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. Проте, в кінці лютого 2023 року їй стало відомо, що 08.02.2023 ОСОБА_4 склала заповіт на ОСОБА_2 . Вважає, що ОСОБА_4 під час складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, з 2000 року до лютого 2023 року позивачка постійно спілкувалась з ОСОБА_4 , цікавилась її побутовими проблемами та станом здоров`я, за необхідності надавала особисту допомогу. 14.01.2023 вона помітила, що стан психічного здоров`я ОСОБА_4 різко змінився, остання почала відчувати те, чого насправді не відбувалось. 20.01.2023 стан психічного здоров`я ОСОБА_4 значно погіршився, вона бігала по поверхах і стукала у двері сусідів. Це стало приводом для виклику 20.01.2023, 21.01.2023 та 24.01.2023 працівників екстреної медичної допомоги. 24.01.2023 за результатами консультативного висновку лікарів КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» ОСОБА_4 була госпіталізована до КНП «Черкаської обласної психіатричної лікарні Черкаської обласної ради». 06.02.2023 медичними працівниками КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» було повідомлено, що ОСОБА_4 відмовилась від лікування та її готують на виписку. 07.02.2023 ОСОБА_4 з наявними психічними розладами із психіатричної лікарні забрала відповідачка ОСОБА_2 . Стрімке погіршення психологічного здоров`я, госпіталізація до психіатричної лікарні, незрозуміла відмова від лікування та поспішна виписка із психіатричного медичного закладу вказують на той факт, що ОСОБА_4 під час складення 08.02.2023 заповіту на ім`я ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна, староста села Попівка Черкаського району Черкаської області Вибивайло Володимир Федотович про визнання заповіту недійсним, задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений 08.02.2023 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 , посвідчений старостою Попівського старостинського округу Черкаського району Черкаської області Вибивайло Володимиром Федотовичем та зареєстрований в реєстрі за № 2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн та витрати за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 61803,60 грн, а всього 62877,20 грн.

Мотивуючи прийняте судове рішення, суд першої інстанції зазначає, що встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Так, згідно з висновком судової психіатричної експертизи № 191 від 04.04.2024, складеним експертами Черкаської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України», ОСОБА_4 на момент складання заповіту 08.02.2023 на користь ОСОБА_2 , виявляла ознаки психічних розладів психотичного рівня, а саме органічного психічного розладу з параноїдними, переважно маячними розладами та помірно-вираженими проявами когнітивної недостатності (зниження пам`яті, уваги, виснажуваність нервово-психічних процесів, сповільнення та конкретність мислення), що позбавило її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вказаний висновок, на думку суду першої інстанції, є обґрунтованим та науково-мотивованим, при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи експертами проаналізовано весь обсяг наявної у матеріалах справи медичної документації ОСОБА_4 , а також надані під час судового розгляду пояснення сторін та покази свідків.

Не погоджуюсь з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2024 року, представник ОСОБА_2 адвокат Гаврилов Д.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 191 від 04.04.2024, є суперечливим, не відповідає обставинам справи, викликає сумніви в упередженості експертів, а тому не повинен був застосовуватися судом.

18.07.2024 на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Степаненка О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.03.1995 органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси, належала квартира АДРЕСА_1 .

17.03.2015 ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-334, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 .

08.02.2023 ОСОБА_4 склала новий заповіт, посвідчений старостою Попівського старостинського округу Черкаського району Черкаської області Вибивайло В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2 .

13.02.2023 у с. Тернівка Черкаського району Черкаської області у віці 78 років ОСОБА_4 померла, про що 16.02.2023 Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 81 та видано свідоцтво про смерть.

З копії спадкової справи № 13/2023, заведеної до майна померлої вбачається, що у встановлений законом строк до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з висновком судової психіатричної експертизи № 191 від 04.04.2024, складеним експертами Черкаської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України», ОСОБА_4 на момент складання заповіту 08.02.2023 на користь ОСОБА_2 , виявляла ознаки психічних розладів психотичного рівня, а саме органічного психічного розладу з параноїдними, переважно маячними розладами та помірно-вираженими проявами когнітивної недостатності (зниження пам`яті, уваги, виснажуваність нервово-психічних процесів, сповільнення та конкретність мислення), що позбавило її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Згідно з частинами 1-2 статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що на момент складання нового заповіту заповідач не усвідомлювала значення своїх дій, тобто волевиявлення заповідача не відповідало її волі.

Під час розгляду справи, як на підставу недійсності заповіту позивач в особі представника посилався на статтю 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, а також на положення статті 1257 ЦК України, якою передбачено умови нікчемності заповіту та можливість визнання заповіту недійсним у разі, коли буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 1257 ЦК України, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин положення статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 08.02.2023 № 191, який узгоджується з іншими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки при проведені експертом посмертної судово-психіатричної експертизи зроблено категоричний висновок, що в момент складання заповіту, датованого 08.02.2023, ОСОБА_4 виявляла ознаки психічних розладів психотичного рівня, а саме органічного психічного розладу з параноїчними, переважно маячними розладами та помірно-вираженими проявами когнітивної недостатності (зниження пам`яті, уваги, виснажуваність нервово-психічних процесів, сповільнення та конкретність мислення), що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто волевиявлення спадкодавця щодо свого заповідального розпорядження не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги щодо ніби-то примусової госпіталізації ОСОБА_4 , різниці у підписах ОСОБА_4 у заявах останньої, складених у психіатричному закладі, є суб`єктивними судженнями скаржника, не підтвердженими жодними доказами. Крім того, обставини госпіталізації та виписки з психіатричного закладу ОСОБА_4 не є предметом дослідження даної справи. Основоположним і визначальним при вирішення даного спору є лише усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій в момент складання заповіту.

Посилання скаржника на упередженість експерта ОСОБА_5 , оскільки всі документи психіатричного закладу підписані лікарем ОСОБА_6 , що може свідчити про наявність родинних зв`язків між вказаними особами, відтак експерт мав заявити самовідвід, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане є припущеннями сторони відповідача.

Підстави для відводу (самовідводу) експерта визначені ч. 1 ст. 38 Цивільно-процесуального кодексу України, із врахуванням застосування ст. 36 ЦПК (аналогії закону), якою передбачено конкретний перелік підстав відводу експерта. У разі відводу експерта його висновок не приймається до розгляду у справі.

Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції сторона відповідача, у випадку наявності сумнівів щодо упередженості та необ`єктивності експерта, не скористалася своїм правом на заявлення відводу експерту, клопотання про виклик у судове засідання експертів та їх допит не заявляла, як і не заявляла клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, вважаючи висновок експерта необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності.

Доводи скаржника щодо неможливості заявлення вказаних клопотань під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки після поновлення провадження у справі та призначення судового засідання на 16.05.2024, суд відразу пішов у нарадчу кімнату, апеляційний суд оцінює критично.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2024 до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 191 від 04.04.2024. Цього ж дня 11.04.2024 ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.05.2024.

16.04.2024 представник відповідача адвокат Темчишина Л.П. ознайомилася з матеріалами справи, зокрема й висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, тобто за місяць до призначеної дати судового засідання.

Однак, будучи ознайомленими з усіма наявними в матеріалах справи доказами, стороною відповідача до 16.05.2024 жодного клопотання до суду подано не було, як і не було заявлено жодного клопотання безпосередньо у судовому засіданні 16.05.2024, в якому, як вбачається з протоколу судового засідання, безпосередньо досліджувався висновок експерта.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач не надав будь-яких доказів, які спростовували б зазначений висновок судового експерта та інші докази, надані на підтвердження позовних вимог.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна, староста села Попівка Черкаського району Черкаської області Вибивайло Володимир Федотович про визнання заповіту недійсним, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2024 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова