Справа № 553/1155/24
Провадження № 2/553/866/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.10.2024м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Грошової Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Чемерис І.І.,

представника позивача ПОКВПТГ«Полтаватеплоенерго» - Посенко А.О.,

відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

в с т а н о в и в :

05.04.2024 представник Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернувся до Ленінського районного суду міста Полтави з позовною заявою, в якій просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в сумі 25938,05 грн., а також судовий збір в сумі 2684,00 грн. а також судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем надаються послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі є суб`єкта користування послуг (індивідуальними споживачами), які надаються «Полтаватеплоенерго» за вказаною адресою та не сплачує кошти за надані йому послуги постачання теплової енергії, в зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 24958,77 грн. за період з 01.10.2020 по 01.03.2024, на прострочену заборгованість позивачем також нараховано суму індексу інфляції в сумі 703,83 грн та 3% річних в сумі 275,45 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 11.04.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі, призначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

02.05.2024 до суду від відповідачів надійшли письмові заперечення проти позову, в яких вони вказують, що позивач у розрахунках пені та індексу інфляції посилається на ст. 625 ЦК України, і застосовується у випадках, якщо інше не передбачено Договором. Згідно з Публічним договором приєднання надання послуг з постачання теплової енергії, розміщеним на http:tе.pl.ua/spozhivacham/naselennyu/dogovr-pro-nadannya-poslug/792-dogovr-pro-nadannya-poslug.html, п.45 "У разі не своєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01% від суми боргу за кожен день прострочення. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу". А згідно п. 34 Договору "Споживач здійснює оплату за цим договором не пізніше останнього дня місця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу". Інших штрафних механізмів Договір не передбачає. В умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України постановою від 05.03.1011 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" заборонив нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Воєнний стан введений Указом Президента України від 24.02.2022 № 64. Таким чином, розрахована згідно з Публічним Договором пеня могла б застосовуватися до заборгованості, що виникла станом на 01.02.2022 року. На момент подання позовної заяви заборгованість, яка склалося на 01.02.2022 року погашена повністю. Про що позивач вказує у власному Розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , о/р 29-1753-6-0, колонка "Оплата, грн". Оплата на момент подачі позову склала 17300 грн, заборгованість на 01.02.2022 - 12711,27 грн. Відповідач ніколи не відмовлявся від сплати за послуги, Договір приєднання акцептований шляхом регулярного внесення сум на рахунок позивача. Оскільки Постанова №206 не звільняє від обов`язку сплати за комунальні послуги, заборгованість була сплачена 15.04.2024 року в повному обсязі. Просили вимогу про сплату пені і індексу інфляції вважати безпідставною, оскільки борг, що склався на 01.02.2022, погашений до моменту подання позову. Вимогу про сплату за послуги вважати безпідставною, оскільки відповідач не заперечує таких зобов`язань і давно акцептував Договір. Оскільки відсутній предмет спору просили сплату судового збору покласти на позивача.

06.05.2024 представник позивача звернувся із заявою про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 інфляційні витрати втрати а сумі 703,83, 3 % річних в сумі 275,45 грн. та судові витрати в сумі 3028,00 грн.

В обґрунтування вищевказаної заяви зазначає, що після звернення до суду із позовом, відповідачами було сплачено на особовий рахунок споживача № НОМЕР_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води в сумі 24 958,77грн. (оплата в сумі 24 958,77 грн. від 15.04.2024). На сьогодні заборгованість за послуги з теплової енергії та послуги з постачання гарячої води погашена в повному обсязі. Однак залишаються не сплачені індекс інфляції в сумі 703, 83 грн., 3% річних в сумі 275, 45 грн. та судові витрати в сумі 3028,00 грн.

07.05.2024 до суду від відповідачів надійшли письмові заперечення проти позову, в яких вони зазначають у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022. Воєнний стан діє до даного часу. Стосовно розміру штрафних санкцій. Позивач посилається на ЦК України. Відповідач не укладав індивідуального договору з Позивачем, тому діє «Публічний типовий договір приєднання - надання послуги з постачання теплової енергії», опублікований на офіційному сайті Позивача. Згідно з Законом, приєднанням до публічного договору є, серед іншого, акцептування його шляхом сплати коштів за послуги на розрахунковий рахунок позивача. Дія цього договору починається з 01.12.2021 року. Акцептований він відповідачем у 2021 році. Це випливає з наданих позивачем розрахунків, де вказана оплата. Позивач не надав умов договору, який діяв до 01.12.2021. Але такий договір не може суперечити Закону про житлово- комунальні послуги. Максимальна пеня згідно ст. 26 цього Закону становить 0,01% за кожен день прострочки. Таким чином, Закон наголошує, що застосування пені не є обов`язком, але правом позивача. В Публічному Договорі від 01.12.2021 пеня фіксується за максимальною ставкою 0,01% за кожен день. Застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, в частині розміру пені і індексів інфляції виключається наявністю іншого Закону і Публічного Договору. Максимальні штрафні санкції згідно Закону і Договору - 0,01% за кожен день прострочки. Слід керуватися Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 25.03.2022 «Деякі питання оплати жилово-комунальних послуг в період воєнного стану", яка заборонила нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово- комунальні послуги. Позивач визнає це обмеження своїми розрахунками. Таким чином, предметом штрафних санкцій є сума, яка склалася на 01.02.2022, а саме 12711 грн. На момент подання позову Позивач отримав згідно з наданими суду власними розрахунками 17300 грн, що перевищує 12711. Квитанції надавались позивачем регулярно і відповідачами не оскаржувались. Тобто борг на момент подання позову вважається узгодженим. Крім того, позивач надає власний розрахунок заборгованості, який повторює квитанції. З листа-розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання встановлено, що станом на 01.03.2024 відповідачі мають заборгованість перед позивачем за надані послуги в сумі 24 958,77 грн. Вказаний лист-розрахунок, який збігається з отриманими квитанціями, є належним і допустимим доказом. Згідно з Законом про комунальні послугу і публічним договором, право на нарахування пені виникло 01.12.2020 року. За цей час позивач жодного разу не сповіщав відповідачів, що має до нього інші грошові претензії, крім вказаних у квитанції. Згідно з законом, пеня не обов`язок, а право, яким на момент виникнення цього права позивач не скористався. Зараз боргу, на який можна нарахувати пеню, не існує, договірні взаєморозрахунки з відповідачем узгоджені квитанціями. Вимога сплати пені безпідставна.

Вказали, що згідно з розрахунками позивача відповідачі мають борг 24 958,77 грн. Відповідачі ніколи не відмовлялися від свого боргу і регулярно сплачували суми на рахунок Позивача, що свідчить про добросовісні намагання Відповідачів погасити борг. Остання сплата 15.04.2024 на 24340,65 грн (після позову). Передостання 03.04.2024 на 1000 грн. (до позову). Позивач міг би скористатися своїм правом термінового погашення заборгованності, направивши відповідачам хоч якесь повідомлення, розрахунки, матеріали, які б спонукали відповідача до такої дії. Але про те, що відкрито провадження відповідачі дізналися з додатку Дія, матеріали направив суд, а не позивач, сповіщення про наявність листа з позовом відповідачі не отримували, тому сам лист отримали з затримкою на два тижні. Через що відповідачі взяли гроші в борг і заплатили борг вже після відкриття провадження. Позивач мав можливість отримати заборгованість без втручання суду. Позивач зловживає своїм правом на звернення до суду. Тому вимога компенсації витрат позивача на свій судовий збір безпідставна.

До вказаних заперечень відповідачами приєднано платіжні інструкції, що підтверджують сплату ОСОБА_1 на рахунок ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за централізоване опалення: № 0.0..2 від 03.04.2024 на суму 1000,00 грн. та № 0.0..1 від 15.04.2024 на суму 24340,65 грн.

15.05.2024 від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому вона вказує, що відповідно наданих позивачем розрахунків, які додаються до позову, борг, на який вимагається сплатити штрафні санкції, виник з 31.10.2020 по 31.01.2022 (до запровадження військового стану) у сумі 12711,27 грн. Але застосувати для розрахунків ст. 625 ЦКУ не можливо через наявність публічного договору, який встановлює інші штрафні санкції. В даному відзиві відповідачкою наведено розрахунок штрафних санкцій згідно з Законом про комунальні послуги та Публічним договором, відповідно до якого розмір пені становить 313,4319 грн. Зазначає, що застосування розрахованих таким чином штрафних санкцій теж неможливо, бо в цей період діяв мораторій на нарахування пені, запроваджений двома Законами, прийнятими в один день, а саме: ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" від 17.03.2020 № 530-ІХ та ЗУ "Про внесення змін до Податкового кодексу..." від 17.03.2020 № 533-ІХ, опублікованих 17 березня 2020. Початок дії заборони нарахування та стягнення пені - 17.03.2020, визначену Законом №530-ІХ: "На період дії карантину та протягом 30 днів з дня його відміни". Таким чином, період "ненарахування" пені починається з 17.03.2020 і завершується подією, яка настає пізніше - або 01.07.2020 або починаючи з 31-го дня після дати офіційного зняття карантину. Постановою КМ від 27 червня 2023 № 651 знято карантин «з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України». Остаточна відміна мораторію з 01.01.2024 на нарахування штрафів запроваджена Постановою КМ №1405 від 29.12.2023. також наведено розрахунок нарахування штрафу після відміни мораторію, за результатами якого пеня становить -8,94 грн. Вказує, що навіть це не можна застосувати, бо згідно в розрахунками позивача, відповідач на момент позову сплатив 17300 грн, що більше, ніж 12711,27 грн. Тобто боргу, на який взагалі можна щось нарахувати, на момент позову не існувало.

22.05.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань по оплаті за спожиті комунальні послуги утворилася заборгованість, щодо стягнення якої підприємство було змушене 09.04.2024 звернутися до Ленінського районного суду м. Полтави з позовною заявою. Після звернення до суду із позовом, відповідачами було сплачено на особовий рахунок споживача № НОМЕР_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води в сумі 24 958,77 грн. (оплата в сумі 24 958,77 грн. від 15.04.2024). 02.05.2024 підприємство на адресу відповідачів та на адресу суду було направлено клопотання про зменшення позовних вимог в зв`язку зі сплатою заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води в сумі 24 958,77 грн., яка утворилася за період з 01.10.2020 по 01.03.2024. На сьогодні заборгованість за послуги з теплової енергії та послуги з постачання гарячої води за період з 01.10.2020 по 01.03.2024 погашена в повному обсязі. Однак залишаються не сплачені індекс інфляції в сумі 703,83 грн., 3% річних в сумі 275,45 грн. та судові витрати в сумі 3028,00грн., що були сплачені підприємством при зверненні до суду.

Представником позивача вказано, що із розрахунків вбачається, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не нараховувало відповідачу суми, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, на заборгованість, яка утворилась після введення в Україні воєнного стану, отже підприємство проведено вказані нарахування з дотриманням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово комунальних послуг в період воєнного стану». Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 5 березня 2022 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, м. Полтава не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Отже, воєнний стан не звільняє громадян України від сплати за комунальні послуги. Згідно ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Підприємство вважає, що заперечення, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими, а позовні вимоги підприємства правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

04.06.2024 від відповідача ОСОБА_1 надійшли письмові обґрунтування неправомірності вимоги компенсувати втрати від знецінення з застосуванням загального правила ст. 625 ЦК України, в яких відповідач зазначає, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» комунальне підприємство у розуміння ст. 78 ГК України. Керуючись Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Полтаватеплоенерго отримало три ліцензії: - на виробництво теплової енергії; - на транспортування теплової енергії; - на постачання теплової енергії, які станом на 30.04.2024 дійсні згідно з Національним реєстром цієї ж таки комісії. Вказує, що згідно ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. Цей закон визначає принципи формування тарифів і це пояснює , чому індекс інфляції відсутній у штрафних санкціях. Тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб`єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається. Спори щодо формування та встановлення тарифів на теплову енергію вирішуються в судовому порядку. Також в даних письмових обґрунтуваннях відповідач ОСОБА_1 цитує п. 1.8, 1.11, 2.3, 2.5, 2.6 Методики формування, розрахунку та встановлення тарифів на електричну та (або) теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, теплових електростанціях та когенераційних установках та розділ ІІ Порядку визначення витрат на оплату праці, які враховуються у тарифах на послуги з розподілу електричної енергії, передачі електричної енергії, диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, послуги постачальника універсальних послуг, виробництво теплової та виробництво електричної енергії. Зазначає, що і в Методиці, і в Положенні застосовуються коефіцієнти, побудовані на різних індексах, що враховують індекс інфляції: індекс споживчих цін, індекс зростання заробітної плати, тощо. А якщо в тарифі врахований індекс інфляції, то вимога позивача компенсувати йому втрати від знецінення неправомірна. Спираючись на це, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та Закон «Про теплопостачання» однозначно вказують штрафні санкції у вигляді пені. А Публічний договір, розміщений на офіційному сайті Полтаватеплоенерго, фіксує розмір пені 0,01% за кожен день.

30.07.2024 від відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшов відзив про стягнення 3% річних та індексу інфляції без вимоги сплати основного боргу, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Постанова КЦС ВС від 23.11.2022 у справі №285/3536/20. У цій справі кредитор звернувся із позовом про стягнення виключно сум за ст. 625 ЦК України. Вимога про стягнення основної суми боргу не заявлялася з очевидних причин - щодо неї сплив строк позовної давності. Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, який відмовив кредитору у задоволені позову, колегія суддів змінила мотиваційну частину судового рішення та вказала на таке: суди не звернули увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги; за таких обставин, у задоволенні позовних вимог кредитора слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови. Просили відмовити в задоволенні позову повністю.

08.08.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказує, що у своїй діяльності підприємство керується Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та іншими нормативними документами у сфері житлово-комунальних послуг. Позовна давність не сплила, її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності щодо сплати заборгованості по комунальним платежам, в тому числі інфляційних втрат, продовжив свій перебіг. Перебіг позовної давності щодо позовних вимог підприємства продовжується на строк дії карантину. Отже загальний строк позовної давності (три роки) згідно позовних вимог підприємства не сплив, у зв`язку з викладеним позовні вимоги щодо стягнення заборгованості є обґрунтованими. Після звернення до суду із позовом, відповідачами сплачено заборгованість за комунальні послуги, що підтверджується клопотанням від 01.05.2024 №29-17/29-1753-6-0, відповідно споживачі визнали свою заборгованість, а тому підстави щодо застосування строків позовної давності відсутні. Відповідно ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Факт виконання основного зобов`язання не звільняє від сплати додаткового зобов`язання, оскільки споживачами порушено зобов`язання щодо обов`язкової оплати за надані послуги в строки встановлені чинним законодавством. Наслідки прострочення грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зазначає, що виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно- правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Підприємство правомірно прохає стягнути із відповідачів інфляційні втрати в сумі 703,83 грн., 3% річних в сумі 275,45 грн. та судовий збір, згідно клопотання від 01.05.2024 № 29-17/29-1753-6-0.

16.08.2024 відповідачі звернулися до суду із заявою стосовно вимоги про сплату боргів і пов`язаних з ними зобов`язань, які виникли за період з 31.10.2020 по 31.01.2022 до якої додано розрахунок розподілу оплат на заборгованість минулих періодів, в якому зазначають, що проведена ним оплата за послуги з централізованого теплопостачання в першу чергу має зараховуватися на період, вказаний в призначенні, а у разі наявності заборгованості платежі мають зараховуватися на погашення заборгованості в хронологічному порядку починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період до повного її погашення. Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18

22.08.2024 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», в якій заявлено вимоги:

- стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» моральну шкоду в сумі 10000 грн.,

- стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» витрати на судовий збір 121 1,20;

- визнання зловживанням процесуальними правами подання позивачем завідомо безпідставного позову (відсутність предмету спору), який має очевидний штучний характер.

Ухвалою суду від 30.10.2024 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про відшкодування моральної шкоди. Зустрічну позовну заяву повернуто відповідачам.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримала з підстав викладених у позові, заяві про зменшення позовних вимог від 06.05.2024, відповіді на відзив від 22.05.2024 та відповіді на відзив від 30.07.2024 та просила стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 інфляційні витрати втрати а сумі 703,83, 3 % річних в сумі 275,45 грн. та судові витрати в сумі 3028,00 грн.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підставі викладених у запереченнях проти позову від 02.05.2024, запереченнях проти позову від 07.05.2024, відзиві на позов від 15.05.2024, обґрунтуваннях неправомірності вимоги компенсувати втрати від знецінення з застосуванням загального правила ст. 625 ЦК України від 04.06.2024, відзиві на позов від 30.07.2024.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 11 ЦК України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивачем надаються послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач є споживачем послуг постачання теплової енергії, які надаються Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» за вказаною адресою.

За вказаною адресою Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно Договору купівлі - продажу від 30.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Тимошенко С.М., ОСОБА_1 прийняла в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8735783 від 30.08.2013, 30.08.2013 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Тимошенко С.М. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1553, виданого 30.08.2013 Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу.

З відповіді № 537100 від 10.04.2024, № 537064 від 10.04.2024 та № 537091 від 10.04.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, факт реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за адресою надання послуг з теплопостачання у спірний період (з 01.10.2020 року по 01.03.2024 року) дає підстави для висновку про солідарну відповідальність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при стягненні заборгованості з оплати таких послуг як фактичних споживачів. Факт користування послугами відповідачами не заперечується.

Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Приписами п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ст. 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно статті 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

За адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) споживачі належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг постачання теплової енергії не виконували, плату за спожиті послуги у повному обсязі не вносили, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість за надані послуги за період з 01.10.2020 до 01.03.2024 у розмірі 24 958,77 грн.

Обґрунтування зазначеної заборгованості міститься у розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1, де зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачу послуг, їх вартість, згідно встановлених тарифів, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_5 , заборгованість зі сплати послуг, які надає ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», становить у розмірі 24 958,77 грн. за послуги постачання теплової енергії та послугу гарячої води за період з 01.10.2020 до 01.03.2024.

Згідно із позицією Верховного Суду, сформованою у справі №913/618/21 від 08.06.2022 у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Доказів на підтвердження належності виконання зобов`язання з оплати послуг теплопостачання відповідачками не надано та не спростовано розмір заборгованості, заявленої до стягнення, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України вона несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Положенням статті 534 ЦК України визначено черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Однак, можливість застосування статті 534 Цивільного кодексу України не ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснює платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу, (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 Цивільного кодексу України застосовуватися не може. Правовою підставою для даного висновку є Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (п.3.8), затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 у справі № 904/12527/16.

Враховуючи вище викладене, посилання відповідачів про те, що позивачем були зараховані проведені ними оплати з порушенням пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідачами не було надано належних до допустимих доказів, а саме відповідних квитанції про сплату за послуги централізованого теплопостачання проведену в період виникнення заборгованості з 01.10.2020 по 01.03.2024 в яких вказано призначення платежу. А тому суд відхиляє дані доводи відповідача у зв`язку з їх недоведеністю.

Після пред`явлення позову відповідачем ОСОБА_1 сплачено за централізоване опалення 1000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..2 від 03.04.2024 та 24340,65 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 15.04.2024.

06.05.2024 представник позивача звернувся із заявою про зменшення позовних вимог, у зв`язку з погашенням заборгованості за послуги з теплової енергії, в якій просить стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 інфляційні витрати втрати а сумі 703,83, 3 % річних в сумі 275,45 грн. та судові витрати в сумі 3028,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного провадження.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

За змістом ст. ст. 126, 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Пропущений строк на вчинення певної процесуальної дії може бути поновлений судом за доведеності існування поважних причин для його пропуску.

У постанові Верховного Суду від 01.11.2021 року (справа №405/3360/17) викладена правова позиція, згідно якої «процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року (справа №487/10128/14-ц) роз`яснено, що: «предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога».

У постанові Верховного Суду від 09.07.2020 року (справа №922/404/19) зазначено, що «під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру».

З урахуванням вище викладеного, під час розгляду справи ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» подало до суду клопотання про уточнення позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 49 ЦПК України, яке за своїм змістом є заявою про зменшення розміру позовних вимог, що було обумовлено здійсненням відповідачем ОСОБА_1 оплати заборгованості за послуги з постачання теплової енергії під час розгляду справи.

Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст.611 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4590/19 від 07.04.2020 вказала, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі №577/5360/15-ц).

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суми, нараховані за статтею 625 ЦК України, не є неустойкою (штрафом чи пенею), а мають компенсаційний характер.

А тому суд відхиляє доводи відповідачів про те, що позивачем мав заміст нарахування 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України нарахувати пеню в розмірі 0,01 % від суми боргу за кожен день прострочення, відповідно до п. 45 Публічного договору приєднання надання послуг з постачання теплової енергії, оскільки відповідачі ототожнюють 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України та пеню передбачену договором, які є різними за своєю правовою природою, а відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві виключно позивач наділений правом викладати свої вимоги щодо предмета спору. Разом з тим, матеріали справи не містять Публічного договору приєднання надання послуг з постачання теплової енергії у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пересвідчитися у якій саме редакції викладений п. 45 даного договору.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Законом №2120-ІХвід 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18 наступного змісту «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону того чи іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом.

Стаття 625 ЦК України не втратила свою чинність, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, який починається з 24.02.2022 включно. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, за період з грудня 2020 по січень 2022 індекс інфляції становить 703,83 грн, а 3% річних, які нараховані за період з 21.11.2020 по 20.02.2022 - 275,45 грн.

Таким чином, позивачем правомірно здійснено нарахування індексу інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, які носять компенсаційний характер для стягувача, що узгоджується з нормами матеріального права та судовою практикою, а тому підлягають стягненню з відповідачів.

Заперечення відповідачів щодо підстав нарахування та стягнення інфляційних нарахувань та 3% відсотків річних, суд відхиляє, оскільки нарахування інфляції на суму заборгованості здійснено за період грудня 2020 по січень 2022, а нарахування 3% річних здійснено за період з 21.11.2020 по 20.02.2022, тобто до запровадження воєнного стану, що виключає підстави застосування постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Вирішуючи заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Статями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. (ч. 2 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.5 ст.267 ЦК України).

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 та від 22 лютого 2022 року в справі № 308/7037/17.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID - 19), відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020.

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Крім того, Законом від 15.03.2022 № 2120-IX внесено зміни до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Воєнний стан в Україні введений Указом президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 24.02.2022 та діє до теперішнього часу.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, за період з грудня 2020 по січень 2022 індекс інфляції на суму заборгованості за спірний період (01.10.2020 - 01.03.2024) становить 703,83 грн, а 3% річних нараховані за період з 21.11.2020 по 20.02.2022 - 275,45 грн.

За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся до суду 09.04.2024 в межах строку позовної давності та порушене право позивача підлягає захисту.

На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , своєчасно та належним чином не виконували своїх обов`язків по оплаті послуг з постачання теплової енергії, зареєстровані за вказаною адресою, а ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , суд доходить висновку про стягнення з них 3% річних у сумі 275,45 грн., інфляційних витрат у сумі 703,83 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 258-259, 263- 265, 274, 279 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» інфляційні втрати у сумі 703,83 грн. та 3% річних у сумі 275,45 грн., а всього 979 (дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір у сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривні 00 копійок, у рівних частинах з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.11.2024.

Позивач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», адреса місцезнаходження: 36008, м. Полтава, вул. Комарова, буд. 2а, , e-mail: ;

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ;

Головуючий суддя: Н.М. Грошова