Справа № 444/2503/17 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М.М.
Провадження № 22-з/811/287/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
19 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові заяву представника ОСОБА_1 адвоката Лазора Андрія Олеговича про стягнення судових витрат за надання правової допомоги у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 25 червня 2024 року в складі судді Олещук М.М. у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни щодо не скасування арешту заробітної плати та зобов`язання повернути грошові кошти,-
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. щодо не скасування арешту заробітної плати та зобов`язання повернути грошові кошти.
Просив визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області щодо не скасування арешту заробітної плати ОСОБА_2 , яка знаходиться та надходить на наступний банківський рахунок: AT КБ «ПРИВАТБАНК» (МФО БАНКУ- 305299), IBAN: НОМЕР_1 ; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любов Володимирівну скасувати арешт грошових коштів, які є заробітною платою ОСОБА_2 , що розміщені на рахунку в AT КБ «ПРИВАТБАНК», IBAN: НОМЕР_1 ; визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни при здійсненні виконавчого провадження №69657065 щодо стягнення з рахунку в AT КБ «ПРИВАТБАНК», IBAN: НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_2 , грошових коштів у вигляді заробітної плати у розмірі 388993,06 грн.; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 388993,06 грн., які стягнуті з банківського рахунку ОСОБА_2 в AT КБ «ПРИВАТБАНК», IBAN: НОМЕР_1 .
Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 25 червня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни щодо не скасування арешту заробітної плати та зобов`язання повернути грошові кошти відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_2 , просив скасувати таку ухвалу та ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 25 червня 2024 року без змін.
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 19 листопада 2024 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю доповідача, колегія суддів дійшла таких висновків.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами 3, 4 вказаної статті унормовано, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Зважаючи на те, що розгляд апеляційної скарги у даній справі проводився з повідомленням учасників справи, розгляд заяви представника ОСОБА_4 проводиться також у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
З врахуванням наведеного питання судових витрат, які були понесені учасником справи під час розгляду його скарги на дії державного чи приватного виконавця належить до прерогативи суду першої інстанції, який розглядав відповідну скаргу, відтак враховуючи положення цієї статті з врахуванням ст. 270 ЦПК України, питання судових витрат за відповідну інстанцію у межах здійснення судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах, є дискреційними повноваженнями тих судів, які здійснюють такі провадження.
Іншими словами, ключовим питанням у межах даного провадження № 22-з/811/287/24 є оцінка судових витрат, які були понесені позивачем при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 25 червня 2024 року, тобто виключно в апеляційній інстанції, з погляду їх співмірності, реальності, необхідності та складності спірних правовідносин.
Таким чином, доводи заяви представника ОСОБА_3 про те, що його довіритель при поданні позову зазначав про можливість понесення судових витрат на отримання правової допомоги та надав орієнтовний розрахунок таких, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом у контексті розгляду заяви про стягнення витрат, понесених під час розгляду скарги у суді першої інстанції на стадії судового контролю, як відповідного судового провадження чи на стадії апеляційного перегляду судового рішення.
Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.
Разом з цим, згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як зазначалося вище, постанову Львівський апеляційний суд виніс у даній справі 01 жовтня 2024 року, а звертаючись із заявою про відкладення судового засідання представник ОСОБА_3 зазначав, що додасть докази понесених витрат на правову допомогу його довірителем, що з врахуванням поданої 07.10.2024 заяви, відповідає п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України (т. 2 а.с. 2).
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
В свою чергу, слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати період та обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з цим, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий.
Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Як вже зазначалося, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що до загальної суми витрат на правову допомогу включено вартість представництва інтересів довірителя у судовому засіданні у Жовківському районному суді Львівської області у сумі 2500,00 грн., однак такі не входять у предмет доказування, про що зазначено вище.
Теж саме стосується ознайомлення із матеріалами справи, а саме скаргою, доповненнями до такої та подання процесуальних клопотань від 16.04.2024, тобто у суді першої інстанції, оскільки такі витрати могли бути предметом оцінки місцевого суду та не входять у предмет оцінки судових витрат на стадії апеляційного провадження.
В свою чергу, ознайомлення представника з апеляційною скаргою, відзивом приватного виконавця Ільчишин Л.В. на апеляційну скаргу та оцінка таких послуг у 6000,00 грн. без будь якої процесуальної реакції зі сторони представника ОСОБА_4 чи його довірителя на такі, також не можуть свідчить про розумність, реальність та адекватність відповідних витрат, тому до стягнення такі також не підлягають.
Таким чином, із наданого представником Звіту про проведену роботу, залишається необхідність надати оцінку лише одній процесуальній дії представника, а саме поданню клопотання від 30.09.2024, вартість якого оцінена у 500,00 грн.
Поряд з цим, оскільки клопотання представника ОСОБА_4 від 30.09.2024 зводиться до відкладення розгляду справи з відповідних підстав, при цьому у задоволенні такого відмовлено, оскільки 01.10.2024 апеляційний суд закінчив розгляд справи та виніс постанову у такій, колегія суддів вважає, що покладення і цих витрат на іншу сторону буде безпідставним та не відповідатиме критеріям обґрунтованості та розумності.
Таким чином, надавши правову оцінку доказам наданим представником ОСОБА_4 на підтвердження доводів про понесені судові витрати його довірителем, колегія суддів приходить переконання про відсутність підстав для задоволення його заяви, що не виключає обов`язку ухвалити у справі додаткову постанову.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
Додаткова постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного тексту додаткової постанови.
Повний текст додаткової постанови складений 19 листопада 2024 року.
Головуючий: А.В. Ніткевич
Судді: С.М. Бойко