Номер провадження: 22-ц/813/1120/24
Справа № 522/2960/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року

у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні відповідача державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Маслова Марія Вячеславівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння,

встановив:

У лютому 2020 року позивач Одеська міська рада звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила:

- визнати спадщину після смерті ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_1 відумерлою,

- визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 2018 року, серія та номер: 1-961, видане державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори Масловою Марією Вячеславівною на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 ,

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 ,

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 7 095 грн,

- встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування рішення (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 42606534 від 18 серпня 2018 року, прийнятого державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори Масловою Марією Вячеславівною, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської

Позов обґрунтовано такими обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі заяви відповідачки ОСОБА_1 від 28 жовтня 2018 року про відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 . державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори у місті Одесі Масловою Марією Вячеславівною заведена спадкова справа № 419/2015.

26 червня 2018 року Приморським судом м. Одеси ухвалено рішення у цивільній справі № 522/23146/17-ц за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Житлово-будівельного кооперативу «Технологічний», про встановлення факту проживання однією сім`єю, яким заяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_1 , як члена сім`ї ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року і по день смерті останнього та його утримання ОСОБА_1 протягом 2010-2015 років.

18 серпня 2018 року на підставі вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2018 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою Марією Вячеславівною видано свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-961, на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у цивільній справі № 522/23146/17-ц апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року скасовано, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року позов Одеської міської ради задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

За доводами апеляційної скарги, попри задоволення судом першої інстанції клопотання позивача про витребування доказів, а саме нотаріальної справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , відповідні матеріали нотаріусом до суду не направлено, разом з цим, суд вирішив справу по суті, попри заперечення відповідачки та зауваження про неможливість розгляду справи за відсутності вказаних матеріалів в якості доказів у справі. При цьому ОСОБА_1 наполягає, що без дослідження зазначеної спадкової справи неможливим є встановлення кола спадкоємців, а отже і розгляд позовних вимог Одеської міської ради.Суд у порушення вимог ст. ст. 12, 13, 76, 256 ЦПК України, не допитав свідків, про допит яких заявила клопотання відповідачка та яке було задоволено судом, та безпідставно послався на визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до обґрунтування факту сумісного проживання відповідачки із ОСОБА_2 з 2000 року і по день смерті останнього та його утримання ОСОБА_1 протягом 2010-2015 років. Також скаржниця зазначає, що встановлені рішенням Приморським судом м. Одеси від 26 червня 2018 року у цивільній справі № 522/23146/17-ц обставини, під час розгляду цієї справи не спростовані.

Окремо скаржниця посилається на те, що наразі звернулась до суду із позовом про визнання факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 засобами поштового зв`язку направила до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, заперечуючи проти її задоволення, просила залишити оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

22 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направила клопотання про оголошення перерви в слуханні справи, посилаючись на те, що її представник перебуває на лікуванні та не може прибути у судове засідання, а сама відповідачка ще у березні 2024 року виїхала з України, у зв`язку зі зроєною агресією рф, що заважає їй як прибути у судове засідання особисто, так і укласти договір про надання правової допомоги із іншим адвокатом. Вказане клопотання датовано 19 квітням 2024 року та підписано адвокатом Шкодіною Л.В.

23 квітня 2024 року представник Одеської міської ради подала до суду клопотання, у якому просила провести судове засідання з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року у відсутності представника позивача.

Третя особа , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні відповідача державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Маслова Марія Вячеславівна будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи не з`явилася.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглядаючи вказане клопотання сторони відповідачки про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з липня 2023 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 сплинув, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи позивача та інших учасників справи.

Участь відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Шкодіної Л.В. у суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. При цьому колегія суддів зауважує, що відповідачкою вже подавалася заява про перенесення розгляду справи у січні 2024 року у зв`язку з її хворобою та перебуванням на лікуванні, і неможливістю взяти участь у судовому засіданні. При цьому, апеляційний суду зауважує, що процесуальним законом передбачене право особи примати участь у судовому засіданні у разі неможливості прибути у нього особисто, в режимі відеоконференції, у порядку ст. 212 ЦПК України, яким сторона скаржника не скористалася.

До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідачкою не наведено у вказаному клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за її відсутності та її представника, а також не мотивовано необхідності безпосередньої явки до суду скаржниці та її представника.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наданий стороною скаржниці консультаційний висновок датований 11 березня 2024 року, а отже не є актуальним, а також не містить інформації про встановлення ОСОБА_3 непрацездатності взагалі, і , зокрема по цей час.

З фотографії рентгенограмами та скріншотів екрану телефона особу пацієнта встановити неможливо, а скріншоти helsi.me хоча і підтверджують дату та час прийому, проте свідчать лише про обрану на власний розсуд ОСОБА_3 дату візиту та не свідчать про існування поважних та таких, що не залежать від її волі обставин, що завадили взяти участь у судовому засіданні.

Щодо посилань про неможливість прибути у судове засідання самої ОСОБА_1 через її перебування закордоном з березня 2024 року, колегія судів звертає увагу, що, згідно накладної поштового відправлення №R1121524, вказане вище клопотання було направлено засобами поштового зв`язку 22 квітня 2024 року самою ОСОБА_1 , що спростовує викладені у клопотанні твердження про її перебування закордоном. Окрім того, надана скаржницею копія лише однієї сторінки закордонного паспорту хоча і, відповідно до наявних на ній штампів, і є підтвердженням перетину ОСОБА_1 кордону із Республікою Болгарія 22 березня 2023 року, проте, сама по собі, без надання копії інших сторінок закордонного паспорту: візи/visis, не свідчить про безперервне перебування останньої за межами України з 22 квітня 2024 року.

Отже, апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення вказаного клопотання сторони відповідачки, і наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року по справі № 522/23146/17-ц, на підставі якого було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, скасовано, а ОСОБА_1 не зверталася з позовними вимогами на підтвердження свого права на спадкування після смерті ОСОБА_2 в будь-якому іншому судовому проваджені чи з зустрічними позовними вимогами у цьому судовому проваджені, отже свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 2018 року, серія та номер: 1-961, на ім`я ОСОБА_1 , є недійсним відповідно до положень ст. 1301 ЦК України; спадщина після смерті ОСОБА_2 підлягає визнанню відумерлою та витребуванню на користь територіальної громади м. Одеси.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220, 1268, 1277 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

За ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до ст. 334 ЦПК України, заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Відповідно до статті 335 ЦПК України, у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Крім того, з огляду на положення статтей 1, 2, 6, 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Щодо посилань скаржниці на те, що без дослідження спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 неможливим є розгляд позовних вимог, у зв`язку із неможливістю встановлення кола спадкоємців, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року у Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса витребувано належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи до майна ОСОБА_2 .

Водночас заперечуючи проти позовних вимог ОМР, ОСОБА_1 , у поданому до суду відзиві від 20 жовтня 2020 року на позовну заяву не тільки не зазначала про необхідність з`ясування можливого кола спадкоємців ОСОБА_2 , а і наполягала на тому, що є єдиною спадкоємицею першої черги після його смерті (т.1 а.с.90 зворот), на підтвердження чого надала суду докази її сумісного проживання із спадкодавцем.

Також у подальшому відповідачка не навела суду інших заперечень проти позовних вимог, а 25 травня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Шкодіна Л.В. звернулась до суду із заявою, у якій просила закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду.

Позивач звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами до ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог вказує про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року по справі № 522/23146/17-ц, на підставі якого останній було видане свідоцтво про право на спадщину за законом.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після його смерті відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належала померлому ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 26 листопада 1998 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 26 листопада 1998 року № 1001.

Державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори Масловою М.В., за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу 419/2015 до майна померлого ОСОБА_2 . Також ОСОБА_1 було роз`яснено про необхідність звернення до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року у справі 522/23146/17 заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи житлово-будівельного кооперативу «Технологічний», про встановлення факту проживання однією сім`ю, задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_1 , як члена сім`ї ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року і по день смерті та його утримання ОСОБА_1 протягом 2010-2015 років.

18 серпня 2018 року на підставі вказаного рішення суду від 26 травня 2018 року, державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою Марією Вячеславівною видано свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-961, на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Одночасно, державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. проведено реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 серпня 2018 року № 42606534, номер запису про право власності: 27549893, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101).

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у цивільній справі № 522/23146/17-ц апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року скасовано, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року по справі № 522/23146/17-ц, на підставі якого було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, та не звернення ОСОБА_1 із відповідними зустрічними позовними вимогами в даному судовому проваджені чи із окремим позовом, є підставою для визнання виданого їй свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 2018 року, серія та номер: 1-961 недійсним та його скасування. При цьому скасування такого свідоцтва, за відсутності у ОСОБА_2 інших спадкоємців, є підставою для визнання спадщини, що відкрилась після його смерті відумерлою та витребування на користь територіальної громади м. Одеси.

Отже апеляційний суд вважає, вірними висновки суду першої інстанції про доведеність Одеською міською радою підстав пред`явленого до ОСОБА_1 позову.

Погоджуючись із висновками та мотивами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року у цій справі, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Посилання скаржниці в якості доводів апеляційної скарги на обставини, що були встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року у справі №522/2960/20-ц, колегія суддів не приймає, оскільки це судове рішення скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, і ОСОБА_1 не оскаржена.

Матеріали справи не містять підтверджень щодо звернення відповідачки ОСОБА_1 до пред`явлення Одеською міською радою до неї позову, чи впродовж розгляду судом цієї справи, з відповідним позовом, зокрема, про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , про що судом також зазначено в оскаржуваному рішенні.

Посилання скаржниці в якості доводів апеляційної скарги стосовно її звернення до суду у порядку позовного провадження із відповідними вимогами, зокрема, встановлення вказаного факту з метою успадкування майна померлого ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає, оскільки такі обставини виникли після ухвалення судом оскаржуваного рішення, а апеляційний перегляд у відповідності до вимог процесуального закону здійснюється за встановлених судом обставин, які існували на час вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень відповідачки проти вказаних позовних вимог Одеської міської ради, що враховані судом під час вирішення справи, а також зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, і незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про задоволення вказаних позовних вимог Одеської міської ради з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова