Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2879/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №278/2879/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 20 540,58 грн станом на 20 вересня 2020 року, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 153,47 грн; заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, в сумі 3 762,54 грн; пені в сумі 3 624,57 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписала анкету-заяву від 24 вересня 2012 року б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. ОСОБА_1 зобов`язалася регулярно ознайомлюватися із Умовами та Правилами надання банківських послуг та їх змінами на сайті, що підтвердила особистим підписом на анкеті-заяві. Банк відкрив кредитний рахунок та встановив початковий кредитний ліміт, у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування банківського рахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5 500 грн. Банк надав відповідачу кредитні кошти, чим виконав свої зобов`язання у повному обсязі, але ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася вказана вище заборгованість, яку АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути у судовому порядку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2012 року в сумі 13 153,47 грн та судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині незадоволення вимог про стягнення заборгованості за процентами та неустойкою (пенею), позивач АТ КБ "ПриватБанк" у цій частині подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, фактично просить рішення в частині відмови у стягненні процентів у порядку ст.625 ЦК України та пені скасувати і постановити в цій частині нове, яким стягнути у повному обсязі проценти в порядку ст.625 ЦК України та пеню.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що по-перше, відповідачем власноруч підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а тому вона погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг (вона ознайомилася та згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді). Між сторонами укладений договір, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Суд першої інстанції безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки висновок зроблений у тій справі за інших обставин, коли відповідачем заперечувалися умови договору. У цій справі договір у встановленому порядку відповідач не оспорювала та правочин не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи не укладення кредитного договору, а тому обставини цієї справи свідчать про згоду відповідача з усіма умовами договору про надання банківських послуг. Навіть звичайний рівень освіти пересічного споживача банківських послуг дозволяє йому розуміти, що банк, як фінансова установа, не надає послуг безоплатного користування коштами. По-друге, суду надана конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження, а тому банк має право на стягнення заборгованості за процентами, які нараховані на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України у відповідності до положень Умов та Правил, а також за пенею.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги із додатками направлені відповідачу засобами поштового зв`язку (а.с.94). Поштове відправлення вручене, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с.95).

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Виходячи із принципу (засади) диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не обговорює законність рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 153,47 грн, оскільки в цій частині позивач судове рішення фактично не оскаржує, а відповідач апеляційної скарги у частині стягнення судом першої інстанції тіла кредиту у відповідній сумі, не подала.

Відповідно до положень ст.367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь банку процентів у порядку ст.625 ЦК України та пені, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена в оскарженій частині з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 24 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.17).

Із змісту анкети-заяви, яка підписана відповідачем, прослідковується, що останньою не обрано жодного виду платіжної карти, а також бажаного кредитного ліміту, не зазначено процентних ставок за користування коштами, умов нарахування процентів за користування коштами, а також не зазначено неустойки (штрафу, пені) у разі порушення умов договору (ставок та умов нарахування неустойки). Разом із тим, у заяві зазначено про те, що клієнт згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Разом із тим, у матеріалах справи міститься довідка, яка видана позивачем, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформлена на відповідача за договором без номера, за період із 07 жовтня 2013 року по 04 червня 2019 року щодо зміни кредитного ліміту, хоча у анкеті-заяві ліміт відповідачем не обраний (а.с.15).

Також у довідці, яка видана позивачем, йдеться про надання 07 жовтня 2023 року ОСОБА_1 лише однієї кредитної картки № НОМЕР_1 із терміном дії серпень 2017 року (а.с.16).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 20 вересня 2020 року банком нарахована заборгованість за договором у сумі 20 540,58 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 153,47 грн; заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, в сумі 3 762,54 грн та пені в сумі 3 624,57 грн (а.с.9-14).

На підтвердження сум нарахованих процентів та пені позивач надав суду витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold» і ксерокопію Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису відповідача про ознайомлення із Тарифами і Умовами та Правилами, тобто погодження саме із ОСОБА_1 умов, що прописані у цих документах (а.с.18-44).

Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг із Тарифів і Умови та Правила розуміла відповідач, коли ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо пені саме у зазначених в цих документах розмірах, що додані банком до позовної заяви, а також саме такий порядок її нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та ксерокопію Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову.

Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та ксерокопію Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року в справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частин п`ятої-сьомої ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, із якими він ознайомлений. Визначальним є додержання письмової форми договору.

Без надання підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві про приєднання домовленості сторін про проценти та відповідальність у разі неналежного виконання умов договору, витяг із Тарифів і Умови та Правила не можна вважати складовою частиною договору про надання банківських послуг, оскільки ці документи не підписані ОСОБА_1 . Отже, недодержання письмової форми договору щодо процентів та відповідальності за неналежне виконання умов договору не дає підстав розцінювати умови, прописані у витязі з Тарифів і Умови та Правила, як невід`ємні складові частини змісту договору, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не узгодження сторонами договору умов щодо процентів та неустойки, зокрема пені (їх ставок, порядку нарахування тощо).

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою та другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У анкеті-заяві від 24 вересня 2012 року, яка підписана відповідачем, умови щодо пені відсутні, тобто сторонами не погоджені. Умови щодо пені, які прописані у Тарифах і Умовах та Правилах, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 ці документи не підписувала, а тому позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що із відповідачем умова договору стосовно пені погоджена. За таких обставин, такий вид відповідальності, як пеня, до відповідача застосований бути не може, враховуючи, що позивачем не доведено наявність домовленості між сторонами про такий вид відповідальності, як пеня, тобто не доведено: за яке порушення з боку відповідача такий вид відповідальності може застосовуватися банком, розмір ставки від суми заборгованості, а також порядок нарахування пені. Приймаючи до уваги зазначене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 3 624,57 грн за несвоєчасне виконання умов договору про надання банківських послуг.

Окрім того, у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, також відсутні умови договору щодо строку повернення коштів (користування ними). Разом із тим, позивач просить стягнути заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно з положеннями ст.625 ЦК України, в сумі 3 762,54 грн.

Згідно із частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

За положеннями ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм прав, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Із викладеного вище можна дійти висновку, що визначення моменту порушення грошового зобов`язання залежить від з`ясування питання: настав чи не настав строк повернення коштів.

У анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, також не встановлені строки (терміни) виконання зобов`язання, тобто повернення коштів.

Водночас ст.530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Строки повернення коштів (обов`язковий щомісячний платіж тощо), визначені у витягу з Тарифів і Умовах та Правилах, які, як наголошено вище, відповідачем не підписані, до уваги прийматися не можуть, оскільки сторонами не погоджені. За таких обставин, пред`явлення цього позову розцінюється, як пред`явлення вимоги, і лише після спливу семиденного строку в позивача виникло право нараховувати три проценти річних від простроченої суми, враховуючи, що обов`язок негайного виконання не випливає із договору та актів цивільного законодавства. Нарахування банком трьох процентів річних за ст.625 ЦК України проведено станом на 20 вересня 2020 року з 01 листопада 2019 року, тоді як позов пред`явлений лише 29 жовтня 2020 року. Отже, позивачем не доведено право нараховувати три проценти річних за положеннями ст.625 ЦК України до часу звернення із цим позовом до суду, а тому нарахування позивачем трьох процентів річних за положеннями ст.625 ЦК України у період із листопада 2019 року по лютий 2020 року в сумі 3 762,54 грн суперечить умовам договору та є незаконним.

Окрім того, не доведена також база для нарахування трьох процентів річних, тобто не доведена сума простроченого зобов`язання, враховуючи, що як убачається із розрахунку заборгованості та довідки про рух коштів позивачем нараховувалися та стягувалися проценти за користування кредитом за процентними ставками 2,5%,2,9%,3,6% в місяць або 30%,34,8%,43,2% річних та пеня, які у анкеті-заяві не прописані (а.с.54-59). Підтвердження довідкою про рух коштів одержання відповідачем кредитних лімітів у розмірах 300 грн, 3 000 грн, 4 000 грн 4 000 грн, 5 550 грн та їх використання відповідачем не спростовує факт не доведення позивачем суми прострочених до повернення коштів, оскільки банк безпідставно погашав не узгоджені сторонами проценти за користування коштами та пеню.

Також по довідці про рух коштів проглядається наявність не лише картки 126859, але і картки НОМЕР_2 , яка у довідці банка про видані відповідачу картки не зазначена, як і термін дії останньої картки.

Отже, за недоведеності встановлення строків повернення коштів, суми простроченого зобов`язанням, що є базою для нарахування, підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних за положеннями ст.625 ЦК України, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, відсутні, а тому в стягненні трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання суд першої інстанції відмовив правильно, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Із огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскарженій частині не спростовують. Рішення в частині відмови у стягненні процентів в порядку ст.625 ЦК України та пені ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і залишається в оскарженій частині без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року в частині відмови у стягненні процентів, нарахованих за положеннями ст.625 ЦК України, та пені залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: