КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/17148/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12012/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І.В., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, уточнивши який просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування за завдані збитки в розмірі 130 969 гривень 19 копійок, 2270 грн. судових витрат по сплаті судового збору покласти на відповідача (т. 1 а.с. 3-6 т. 2 а.с. 39-49).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 09 жовтня 2017 року між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 011175/4610/0000055, предметом якого є майнові інтереси ОСОБА_2 , пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

07 липня 2018 року у м. Києві на Набережному шосе сталася ДТП за участю трьох транспортних засобів: автомобіля марки «Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля марки «Mazda», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . У постанові Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 757/42332/18-п зазначено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 07 липня 2018 року о 10 год. 45 хв. у м. Києві на Набережному шосе, керуючи автомобілем марки «Мазда», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , порушив п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Субару», д.н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_2 ), який відкинуло вперед, що призвело до зіткнення з автомобілем марки «Mitsubishi», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (водій ОСОБА_3 ). Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, в частині скоєння зіткнення з автомобілем марки «Субару», вважається доведеною повністю. Дана постанова набрала законної сили 08 лютого 2019 року.

У постанові Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 757/42330/18-п зазначено, що ОСОБА_2 07 липня 2018 року о 10 год. 45 хв., в м. Києві на Набережному шосе, керуючи автомобілем марки «Субару», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушив п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Мітсубіші», д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_3 ). Вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вважається доведеною повністю. Дана постанова набрала законної сили 08 лютого 2019 року.

Внаслідок вказаної ДТП, застрахованому транспортному «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 було завдано механічних пошкоджень, внаслідок чого ОСОБА_2 зазнав матеріальних збитків. На момент вчинення ДТП, власник автомобіля «Mazda», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував відповідач, не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 07 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Уніка» із заявою № 00265199 про подію, що має ознаки страхового випадку. Для встановлення характеру та розміру шкоди, заподіяної власнику автомобіля, ПрАТ «СК «Уніка» було замовлено ведення оцінки майна з метою визначення вартості матеріального збитку.

Відповідно до звіту СПД ОСОБА_4 про оцінку КТЗ від 16 серпня 2018 року № 01/16/08, вартість відновлювального ремонту КТЗ «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки складає 151 001,10 грн. Відповідно до рахунку ТОВ «Інтерциклон» № НОМЕР_4 від 16 серпня 2018 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 150 914,92 грн.

17 серпня 2018 року ПрАТ «СК «Уніка» прийнято рішення про визнання вказаної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування у розмірі 150 914,92 грн. Відповідно до наказу ПрАТ «СК «Уніка» № (00265199)1 від 30 листопада 2018 року, нараховано регрес по справі № 00265199 у розмірі 130 969,19 грн., оскільки комісія ПрАТ «СК «Уніка» визначила, що загальна вартість відновлювального ремонту задньої частини та 50% передньої частини автомобіля «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 130 969,19 грн.

Позивач зазначає, що до ПрАТ «СК «Уніка» перейшло право вимоги до відповідача на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» в порядку суброгації (т. 1 а.с. 1-6 т. 2 а.с. 39-49).

28 вересня 2023 року до суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Проца А.В. надійшов відзив, у якому останній просив задовольнити позовні вимоги частково у розмірі 500 грн., а в задоволені решти позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилався на відсутність вини ОСОБА_1 у пошкодженні передньої частини автомобіля «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки з пояснень, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що зіткнення автомобіля марки «Subaru» з автомобілем марки «Mitsubishi» сталося за часом перед зіткненням, яке скоїв ОСОБА_1 . Отже, з розрахунку підлягають виключенню пошкоджені деталі передньої частини автомобіля «Subaru» на суму 56 001,31 грн. Крім того, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання ДТП була застрахована у ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», відтак, вимоги ПрАТ «СК «Уніка» повинні бути заявлені саме до ТДВ «Страхове товариство «Домінанта». Вважав ОСОБА_1 неналежним відповідачем у справі (т. 1 а.с. 135-140).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року позов ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 , про стягнення страхового відшкодування - задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування у розмірі 31 469 грн. 19 коп.В іншій частині позову - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» 545 грн. 43 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (т. 2 а.с. 62-71).

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Проца А.В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ТОВ «СК «Домінанта», про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовлено (т. 2 а.с. 107-111).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Проц А.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково у розмірі 500 грн. (т. 2 а.с. 113-115).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норм матеріального права та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Звертав увагу, з наданих пояснень третьої особи ОСОБА_2 та постанови Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/42330/18-п та постанови Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/17148/21-ц, які набрали законної сили, чітко встановлено відсутність вини відповідача у пошкодженні передньої частини автомобіля «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 . Тому, включення позивачем у розрахунок страхового відшкодування вартості відновлювального ремонту 50 % передньої частини автомобіля «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 , є безпідставним та необґрунтованим.

Судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що відповідач не винен у ДТП за пошкодження передньої частини автомобіля «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується відповідними доказами, а тому посилковим є висновок про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 500,00 грн. - франшиза за полісом (т. 2 а.с. 113-115).

Не погодившись з додатковим рішенням районного суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Проц А.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ПрАТ «СК «УНІКА» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 13 748,50 грн. (т. 2 а.с. 135-139).

Посилався на те що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та порушив норми процесуального права у зв`язку з чим дійшов посилкового висновку про відмову в ухваленні додаткового рішення. Вказував, що оскільки договором про надання правової допомоги визначено фіксовану суму гонорару та визначено «гонорар успіху», то вимога суду щодо надання акту виконаних робіт для детального встановлення обсягу наданої правової допомоги є надмірним формалізмом. Оскільки гонорар адвоката не залежить від кількості проведених процесуальних дій, то суд першої інстанції прийшов хибного висновку про відмову в задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Крім того, відсутність доказів оплати послуг з правової допомоги, або не проведення такої оплати до винесення судового рішення, щодо визначення розміру судових витрат, може обмежити права відповідача на захист та на отримання правової допомоги, що має ознаки дискримінації за майновим станом і буде суперечити висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20. Тому, відсутність в матеріалах справи доказів повної оплати за надані послуги адвокатом Процом А.В. не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про компенсацію витрат на правову допомогу, крім того, сторонами договору про надання правової допомоги погоджено, що 10 % сплачуються від розміру позовних вимог у задоволенні яких буде відмовлено до замовника (т. 2 а.с. 135-139).

19 серпня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києві від 21.12.2023 року та відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києві від 30.05.2024 року від представника ПрАТ «СК «УНІКА» - Афанасьєва С.В., в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 173-184).

У судовому засіданні 03 жовтня 2024 року представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Проц А.В. підтримав апеляційні скарги і просив їх задовольнити (т. 2 а.с. 205).

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що є письмові розписки. Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Проц А.В., про що є письмова розписка. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 підтвердив в суді його представник - адвокат Проц А.В., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення третіх осіб ОСОБА_2 , ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від вказаних осіб до суду не надходили (т. 2 а.с. 160-167, 206-207, 240-244).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а. с. 35).

09 жовтня 2017 року між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 011175/4610/0000055, предметом якого є майнові інтереси ОСОБА_2 , пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а. с. 12-25).

Відповідно до довідки № 672214 про дорожньо-транспортну пригоду від 07.07.2018 року, 07.07.2018 року у м. Києві на Набережному шосе сталася ДТП за участі трьох транспортних засобів: автомобіля марки «Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля марки «Mazda», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 (том 1 а. с. 26-27).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 757/42332/18-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 757/42330/18-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (том 1 а. с. 30-31).

07 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою №00265199 про подію, що має ознаки страхового випадку (том 1 а. с. 32-33).

Відповідно до звіту СПД ОСОБА_4 про оцінку КТЗ від 16.08.2018 року № 01/16/08, вартість відновлювального ремонту КТЗ «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки складає 151 001,10 грн. (том 1 а .с. 36-60).

Відповідно до рахунку ТОВ «Інтерциклон» № НОМЕР_4 від 16.08.2018 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Subaru», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 150 914,92 грн. (том 1 а. с. 61-62).

Відповідно до страхового акту № 00265199 від 17.08.2018 року, сума страхового відшкодування становить 150 914,92 грн. (том 1 а. с. 63).

Згідно з платіжним дорученням № 038821 від 20.08.2018 року ПрАТ «СК «Уніка» перерахувало на рахунок ТОВ «Інтерциклон» 150 914,92 грн. (том 1 а. с. 67).

Відповідно до наказу ПрАТ «СК «Уніка» № (00265199)1 від 30.11.2018 року, нараховано регрес по справі № 00265199 у розмірі 130 969,19грн. (том 1 а. с. 65).

ПрАТ «СК «Уніка» 05.08.2020 року надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу № 23587 про сплату 130 969,19 грн (том 1 а. с. 69-70).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Згідно з ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено: «[…] стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування у розмірі 150 914,92 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 011175/4610/0000055 від 09 жовтня 2017 року,до ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди.

Станом на 07 липня 2018 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована відповідно до Полісу № АМ/0897341 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким 08 липня 2017 року ОСОБА_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ТДВ «СТ «Домінанта» (том 1 а. с. 159).

Згідно умов зазначеного полісу, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2013 року випуску. Строк дії з 11:00 год. 08.07.2017 року до 07.07.2018 року. Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії. Розмір франшизи становить 500,00 грн. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн.

Позивачем надано довідку МТСБУ від 03.10.2022 року № 9-03/22142, у якій зазначено, що за результатами запиту інформації про чинний на дату ДТП 07.07.2018 року договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо забезпечення транспортного засобу «Mazda» з державним номерним знаком НОМЕР_3 в ЦБД МТСБУ не виявлено (том 1 а. с. 202).

Договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації (частина перша статті 998 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним (частина друга статті 981 ЦК України).

Страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним (пункт 3 частини першої статті 989 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що договір страхування може бути нікчемним або оспорюваним. Нікчемність договору страхування має місце, зокрема, у разі: недодержання письмової форми договору страхування; неповідомлення страхувальником страховика про те, що об`єкт уже застрахований. Законодавець не пов`язує нікчемність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з неподанням інформації страховиком про укладені договори до централізованої бази даних. Тобто, невиконання страховиком свого обов`язку щодо подання інформації про укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних не зумовлює його нікчемність.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Законодавець не пов`язує нікчемність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з неподанням інформації страховиком про укладені договори до централізованої бази даних. Тобто, невиконання страховиком свого обов`язку щодо подання інформації про укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних не зумовлює його нікчемність.

Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19.

Отже, оскільки недійсність Полісу прямо не встановлена законом, недійсним судом вказаний поліс не визнавався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, визнавши вказаний поліс чинним на момент ДТП.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) вказано, що "покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність".

За таких обставин, ТДВ «СТ «Домінанта» зобов`язано відшкодувати шкоду ПАТ «СК «УНІКА» в межах ліміту відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000,00 грн. за виключенням франшизи у розмірі 500,00 грн. тобто в межах 99 500,00 грн.

Разом з тим, оскільки страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди, то останній зобов`язаний сплатити ПАТ «СК «УНІКА» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням.

Оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 07.07.2018 року, завдана власнику автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 130 969,19 грн., то ОСОБА_1 зобов`язаний, відповідно до ст. 1194 ЦК України, відшкодувати 31 469,19 грн. (130 969,19 грн. - 99 500,00 грн.).

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання представника відповідача на те, що у ОСОБА_1 відсутня вина за пошкодження передньої частини автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Так, набравшою законної сили постановою Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року у справі № 757/42332/18-п визначено, що вина ОСОБА_1 в частині зіткнення з автомобілем марки «Мазда» підтверджується достатніми, належними та допустимими доказами по справі, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, схемою дорожньо-транспортної пригоди та письмовими поясненнями (т. 1 а.с. 28-29).

Позивачем заявлено до відшкодування відповідачем 130 969,19 грн. виплаченого потерпілому ОСОБА_2 страхового відшкодування, що складається з визначеної автотоварознавчим дослідженням загальної вартості ремонту задньої частини та 50% вартості відновлювального ремонту передньої частини автомобіля Subaru ХV, р.н. НОМЕР_1 , що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 36-67).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами, що внаслідок недотримання відповідачем безпечної дистанції і здійснення зіткнення автомобіля «Мазда» під його керуванням з автомобілем Subaru ХV, р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , не відбулось пошкодження передньої частини застрахованого автомобіля Subaru ХV, р.н. НОМЕР_1 , який, в свою чергу, мав зіткнення з автомобілем «Мітсубіші» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (водій ОСОБА_3 ), клопотань про призначення автотехнічної (автотоварознавчої) експертизи відповідач та його представник в суді не заявили.

Доводи апелянта є припущеннями, які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Посилання представника відповідача на пояснення ОСОБА_2 щодо дорожньо-транспортної пригоди від 07.07.2018 року, як на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 вини за пошкодження передньої частини автомобіля, не заслуговують на увагу, оскільки обставинами справи не встановлено, що внаслідок удару автомобіля «Mazda» під керуванням ОСОБА_1 автомобіль «Subaru» повторно не здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi».

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що у ПАТ «СК «УНІКА» виникло право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 в порядку суброгації збитків, завданих в результаті пошкодження автомобіля Subaru ХV, р.н. НОМЕР_1 , який відповідно до договору добровільного комплексного страхування був застрахований ПАТ «СК «УНІКА», і яке виплатило страхове відшкодування за цим договором.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року у справі № 757/42332/18-п не встановлено вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, зокрема зіткнення з автомобілем Mitsubishi, оскільки провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).

Крім того, частиною 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до змісту вказаної норм обов`язок доведення відсутності свої вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, тобто відповідача.

Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 645/6088/18 (провадження № 61-8502св21) зазначив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Між тим, жодних належних і допустимих доказів відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди внаслідок чого позивачем виплачено страхове відшкодування у вищезазначеному розмірі, відповідачем надано не було.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта, адже вказане не спростовує наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача виплаченого останнім страхового відшкодування за договором добровільного комплексного страхування в сумі 31 469 грн. 19 коп.

Щодо оскарження додаткового рішення.

У заяві про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу просить представник відповідача - адвокат Проц А.В. просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 13 748,50 грн.

Як визначено у ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, частиною восьмою ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження вказаних витрат, представником ОСОБА_1 - адвокатом Процем А.В. надано суду Договір про надання правової допомоги № 06/09/22-АП від 06.09.2022 року, укладений між ОСОБА_1 (далі - Замовник, Клієнт) та Процем А.В. (далі - Адвокат); Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 06/09/22-АП від 06.09.2022 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 06/0921 від 06.09.2021 року на суму 5 000,00 грн.; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1239496 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 1.1. Договору про надання правової допомоги № 06/09/22-АП від 06.09.2022 року, Замовник доручає та оплачує, а Адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси Замовника у всіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, у тому числі, у органах внутрішніх справ, структурних підрозділах прокуратури України та інших правоохоронних органах, страхових компаніях, Національному банку України, в органах державної виконавчої служби, у тому числі, приватних виконавцях, а також вести від імені Замовника справи у всіх судових установах України, у тому числі, апеляційних судах та Верховному Суді з усіма правами, наданими законом позивачу, скаржнику, відповідачу, третій та зацікавленій особі, підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, стягувану або боржнику, свідку, захищати інтереси Замовника у адміністративних та кримінальних справах, в тому числі під час досудового слідства та судового розгляду, справах про адміністративні правопорушення, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед будь-якими фізичними та юридичними особами для чого надає йому право: подавати від його імені будь-які заяви, в тому числі позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, знайомитись з матеріалами справи, робити з них копії, прослуховувати фіксацію судового процесу, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності або неповноти, одержувати копії рішень, постанов та ухвал суду, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, ставити питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати клопотання, заяви, подавати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають під час судового розгляду, заперечувати проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, тощо, одержувати довідки та документи в будь-яких компетентних органах, сплачувати судовий збір, або будь-які інші платежі, розписуватись за нього, а також виконувати всі інші дії, пов`язані виключно з виконанням цього Договору щодо дорожньо-транспортної пригоди 07.07.2018 року.

У Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 06/09/22-АП від 06.09.2022 року Сторони погодили перелік правової допомоги та її вартість, а саме: юридична підтримка (надання консультацій, представлення інтересів в усіх та організаціях, незалежно від форм власності, в Національному банку України, в страхових компаніях, в судових органах, у виконавчих службах, тощо) Замовника щодо дорожньо-транспортної пригоди 07.07.2018 року - 5 000,00 грн. сплачуються під час укладення Договору; 10% від розміру позовних вимог у задоволенні яких буде відмовлено до Замовника.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, представником відповідача не додано а ні до відзиву, а ні до заяви про ухвалення додатково рішення доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано акту виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг), розрахунку витрат, оформлених у встановленому законом порядку.

За таких обставин, перевіривши надані представником відповідача - адвокатом Процем А.В. докази на підтвердження понесених судових витрат, враховуючи обґрунтованість та пропорційність розміру витрат на правничу допомогу до предмета спору та ціни позову, беручи до уваги, що справа незначної складності, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність підстав у відшкодуванні за рахунок позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, заявлені представником відповідача.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 листопада 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова