КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/11817/23 Головуючий у 1 інстанції: Гринчак О.І.

Провадження №22-ц/824/700/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

03 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката

Статівки Ольги Василівни - представника ОСОБА_1 на рішення

Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року в справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 5000 грн щомісячно, починаючи з дати звернення до суду та довічно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, довічно, має ряд захворювань, її дохід не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання. ОСОБА_2 , є сином позивачки, проживає та працює в м. Києві, може надавати допомогу матері, але ухиляється від свого обов`язку. Враховуючи всі витрати позивачки та доходи її сина, вважає, що син в змозі платити аліменти в розмірі 5000 грн щомісячно, для підтримки її матеріального стану та життя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовлено.

Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції дійшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов`язує можливість стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків, а саме не надано доказів непрацездатності та потреби в матеріальній допомозі, правових підстав прийняти визнання позову відповідачем немає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 9 листопада 2023 року подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності другої групи інвалідності у ОСОБА_1 .

Зазначає, що до позовної заяви було додано копію посвідчення про інвалідність 2 групи та копію довідки МСЕК.

Вказує, що жодних заперечень від ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 не потребує матеріальної допомоги чи щодо доходу позивачки, чи заперечення стосовно аліментів, в матеріалах справи не містяться.

Відповідач неповнолітніх дітей не має, тому стягнення аліментів на матір на інших осіб ніяким чином не вплине, не порушить прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції дійшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов`язує можливість стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків, а саме не надано доказів непрацездатності позивачки та потреби в матеріальній допомозі, правових підстав прийняти визнання позову відповідачем суд не знайшов.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 172 СК України якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до частини 3 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

За приписами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Колегія суддів зауважує, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову у справі №917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Колегією суддів встановлено, що походження ОСОБА_2 від ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Проте, доказів того, що позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи, має ряд захворювань, її дохід не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання, як зазначено в позовній заяві, стороною позивача до матеріалів справи не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо долучення до матеріалів справи копії посвідчення про інвалідність 2 групи та копії довідки МСЕК про призначення 2 групи інвалідності є безпідставними та необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, у яких вказані докази відсутні.

Не долучено таких доказів і до апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки позивачем подано необґрунтований позов, визнання якого суперечить закону. Зазначає, що у випадку дійсного визнання позову відповідачем, він вправі утримувати позивачку без відповідного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Встановивши, що ОСОБА_1 не подано доказів своєї непрацездатності як на час пред`явлення позову до суду, так і на момент ухвалення судом рішення, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 12, 43, 76, 81, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Статівки Ольги Василівни - представника ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко