ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8257/24 Справа № 201/2227/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шульга Вікторія Сергіївна, на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2024 року у справі №201/2227/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , на предмет стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 50 000 грн, та судового збору у розмірі 1211,20 грн, обґрунтовуючи це тим, що у жовтні 2023 року він помилково, без будь-яких підстав, перерахував кошти на банківський рахунок ОСОБА_2 у розмірі 50000,00 грн, що підтверджується платіжною вимогою-дорученням №26038942 від 03 жовтня 2023 року. Зазначає, що між сторонами немає жодних правовідносин, не укладено договорів, відповідачем не здійснювались будь-які поставки, не надавалися послуги в обмін на сплачені кошти.

08 січня 2024 року позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 50000,00 грн протягом семи днів з моменту отримання вимоги. Також, 15 січня та 02 лютого 2024 позивачем додатково направлено відповідачеві вимогу про повернення безпідставно набутих коштів на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та у мережі WhatsApp на номер НОМЕР_1 , однак відповідач на вимоги позивача не відреагував і кошти не повернув. За цих обставин позивач вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти, які підлягають поверненню, в силу ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн (а.с. 119-122).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника 12 липня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення із задоволенням позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, обґрунтовуючи це тим, що подані відповідачем докази, які роздруковані у паперовому вигляді з електронного носія, не є належними та не відповідають ст. 100 ЦПК України. Також зазначає, що судом першої інстанції помилково встановлено наявність суперечливої поведінки з боку позивача та відсутність правової підстави вважати набуття відповідачем коштів безпідставно, не врахувавши положення ст. 1215 ЦК України, де зазначений перелік грошових коштів, які не можуть бути повернуті, як безпідставно набуті, до якого такий переказ коштів, зазначений у цій справі, не відноситься.

Також апелянт не погодився і з сумою витрат на правову допомогу, оскільки відповідачем не надано доказів понесених стороною відповідача таких витрат. Зазначив, що у квитанції грошові кошти у розмірі 13 000 грн перераховані на користь ФОП Сірик А.С. із призначенням платежу "за юридичні послуги", а не за правничу допомогу, а сума, стягнута з відповідача на користь позивача не є співмірною.

23 вересня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Сірика А.С. в системі "Електронний суд", скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2023 року з банківського рахунку НОМЕР_6 банківський рахунок НОМЕР_2 перераховані кошти одним платежем в сумі 50000 грн із призначенням платежу «Внесення готівки для поповнення карткового рахунку № НОМЕР_3 клієнта ОСОБА_2 , ІПН платника НОМЕР_4 , що підтверджено платіжною вимогою-дорученням № 26038942 від 03 жовтня 2023 (а.с. 13).

Позивач зазначає, що у жовтні 2023 року він помилково, без будь-яких підстав перерахував кошти на банківський рахунок ОСОБА_2 у розмірі 50000 грн.

08 січня 2024 року позивач направив на адресу відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, перерахованих 03 жовтня 2023 року у розмірі 50000 грн на підставі ст. 1212 ЦК України (а.с. 14, 15).

Також позивач вказує, що 15 січня 2024 року він додатково направив відповідачеві вимогу про повернення безпідставно набутих коштів на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та у мережі «WhatsApp» на номер НОМЕР_1 , на підтвердження чого надав скрін-шот з листування по електронній пошті із зазначенням електронної адреси відповідача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а також скрін-шот з телефону з мережі «WhatsApp» із зазначенням абонента « ОСОБА_4 » з номером НОМЕР_1 (а.с. 16-20).

02 лютого 2024 року позивачем направлено повторно вимогу на адресу відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про повернення безпідставно набутих коштів, перерахованих ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 50000 грн на підставі ст. 1212 ЦК України (а.с. 24).

Судом першої інстанції встановлено, що факт перерахуванням коштів сторонами від позивача до відповідача не заперечується.

Також відповідач долучив до відзиву скріншоти переписки з мережі «WhatsApp», з яких видно, що 02 жовтня у переписці з особою « ОСОБА_5 » надіслані номери карт НОМЕР_3 та НОМЕР_5 та відповідь (мовою оригіналу) «Привет, все карты пополнил, проверяй» (а.с. 47), а 03 жовтня від «Andrii Nekras» надіслане повідомлення «Привіт, Закинув гроші на карту» (а.с. 52).

З досліджених судом доказів електронного листування видно, що воно у сукупності та системному зв`язку з іншими доказами воно підтверджує доводи відповідача про наявність відповідних правовідносин між сторонами, а саме, узгодження переказу та отримання коштів.

Перерахунок коштів виконаний за платіжною вимогою-дорученням № 26038942 від 03 жовтня 2023 року банку «А-Банк» (банк платника) (а.с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що перерахуванню коштів передувала переписка між сторонами засобами телефонного зв`язку та через електронну пошту. Суд не взяв до уваги твердження позивача, що за цією перепискою неможливо ідентифікувати особу, при цьому суд наголосив, що позивач не зазначав, що такої переписки не було взагалі між сторонами.

Окрім того, звертаючись до суду із позовом, позивач чітко вказав адресу відповідача, його ідентифікацій номер, номер телефону і адресу електронної пошти. А до цього позивач направляв на цю адресу дві вимоги, на номер телефону, на електронну адресу також направляв вимогу, з чого судом першої інстанції встановлено, що позивач обізнаний про особу відповідача про його персональні дані. Також у переписці у мережі «WhatsApp» позивач отримував номер карти, на яку потім перерахував кошти. Позивач не вказував, що особа відповідача йому абсолютно невідома, як і не зазначав про таке і відповідач стосовно позивача. Тому суд критично оцінив доводи позивача про те, що він кошти перерахував помилково і безпідставно.

Судом також встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач негайно після виконання платіжної операції повідомляв надавача платіжних послуг про факт виконання з його рахунку неналежної платіжної операції.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Тлумачення ст. 1212 ЦК України свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Також, за приписами ст. 133-137 ЦПК України, суд вважав за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги адвокатом Сірик А.С. у розмірі 7000 грн, посилаючись на обґрунтованість цієї суми та пропорційність їх розміру виконаній роботі адвоката та предмету спору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у повній мірі.

Так, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Судом першої інстанції при з`ясуванні характеру спірних правовідносин вірно встановлено, що перерахуванню коштів передувала переписка між сторонами засобами телефонного зв`язку та через електронну пошту, при цьому позивач чітко був обізнаний про ідентифікаційні дані відповідача, якому він переказав грошові кошти, як і достеменно знав його номер телефону та електронний зв`язок.

Крім того, колегія суддів наголошує, що позивач не вказує підстави для перерахування, хоча б і помилкового, на його думку, грошового переказу, як і не зазначає про наявність чи відсутність відносин з відповідачем, що свідчить про відсутність підстав вважати, що грошові кошти були ним перераховані на картковий рахунок відповідача помилково і безпідставно, про що правомірно вказав суд першої інстанції.

Згідно із правовим висновком у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

З досліджених судом доказів електронного листування видно, що воно у сукупності та системному зв`язку з іншими доказами воно підтверджує доводи відповідача про наявність відповідних правовідносин між сторонами, а саме, узгодження переказу та тримання коштів.

Перерахунок коштів виконаний за платіжною вимогою-дорученням № 26038942 від 03 жовтня 2023 банку «А-Банк» (банк платника) (а.с. 13), однак, у відповідності до ч. 4 ст. 84 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач негайно після виконання платіжної операції повідомляв надавача платіжних послуг про факт виконання з його рахунку неналежної платіжної операції, а звернувся до відповідача безпосередньо, минуючи банківську систему переказів, лише у січні 2024 року, що свідчить про поведінку позивача, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Доводи апелянта в цій частині колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та правомірних висновків суду.

Колегія суддів наголошує, що апелянт не довів, в силу ст. 79-81 ЦПК України, як в суді першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги безпідставності набуття відповідачем грошових коштів, не спростував наявність переписки його з відповідачем засобами зв`язку та не зазначав дійсну мету переказу грошових коштів, які, на його думку, помилково отримав відповідач, з чого колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав застосування положень ст. 1212 ЦК України, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції вірно визначено і витрати на правову допомогу, як і враховано наявність відповідних доказів на підтвердження надання правничої допомоги адвокатом в розмірі 7000 грн, враховуючи перелік робіт, які виконані та предмет спору, з чим повністю погоджується і колегія суддів, а апелянтом зворотнього не доведено.

Апелянт не скористався наданими їй правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його належить залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шульга Вікторія Сергіївна - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2024 року у справі №201/2227/24 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна