Справа № 630/603/24
Провадження № 2/630/285/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Нерубаціької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області цивільну справу № 630/603/24 (провадження №2/630/285/24) за позовною заявою, поданою ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що спадкоємець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживав на момент смерті із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто є таким, що спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняв, та про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого первісного позову представник позивача вказувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 04 вересня 1971 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської районної ради депутатів трудящих від 28 лютого 1974 року № 274 виділено земельну ділянку, площею 600 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , та дозволено здійснити будівництво житлового будинку. В тому ж році подружжя ОСОБА_5 розпочало будівництво житлового будинку та надвірних будівель. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» 29 травня 2024 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок літ. «А-1» будівництво якого було завершено в 1978 році. В період з 1974 року по 1991 рік тривало будівництво надвірних будівель.

Зважаючи на те, що на час завершення будівництва житлового будинку, господарських споруд та будівель (до 05 серпня 1992 року), законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно, за наслідками проведеної 29 травня 2023 року технічною інвентаризацією будинку, встановлено, що побудований житловий будинок та інші споруди, які відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2002 року № 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України від 10 липня 2001 року за № 582/5773 (зі змінами та доповненнями) не належать до самочинного будівництва.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано 08 вересня 1995 року. Але житловий будинку за адресою: АДРЕСА_1 , повинен належати ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності як майно, набуте за час шлюбу. Отже, кожному з подружжя має належати по 1/2 частці спірного житлового будинку, що передбачено ч. 1 ст. 28 КЗпШС України.

Але ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої належить 1/2 частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

На сьогодні, позивач ОСОБА_2 не може реалізувати своє право на оформлення права власності на 1/2 частку житлового будинку, оскільки помер її колишній чоловік ОСОБА_4 , з яким вони будували даний житловий будинок, а тому позивачка звернулася до суду.

Ухвалою від 10 липня 2024 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач в справі судом був встановлений строк у 15 днів для подання відзиву.

Протягом встановленого судом строку відповідач ОСОБА_3 відзив не подав.

10 серпня 2024 року відповідачем ОСОБА_3 через поштове відділення був направлений до суду зустрічний позов з вимогами до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою від 02 вересня 2024 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначив, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1971 року. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_3 . В період шлюбу батьки з 1974 року розпочали будівництво житлового будинку та надвірних будівель на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України, які діяли під час виникненні правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано 08 вересня 1995 року. Тому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , повинен належати його батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної власності в рівних частках, по 1/2 частці кожному.

Але його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого відкрилась спадщина у виді 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично мешкав разом з ним, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 . Тому спадщину після смерті батька він, ОСОБА_3 , прийняв у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки від такої спадщини не відмовився. Натомість інший спадкоємець ОСОБА_3 , який на час смерті батька ОСОБА_4 був зареєстрованим з ним за однією адресою, в 2019 році виїхав за межі України та з померлим батьком ОСОБА_4 не проживав. Від так спадщину після батька ОСОБА_3 не прийняв.

Позивач за зустрічним позовом також вказав, що наразі не може реалізувати своє право на оформлення права власності на спадщину у виді 1/2 частку житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, а тому вимушений був звернувся до суду з відповідним позовом.

Інших процесуальних заяв по суті первісного та/або зустрічного позову до суду не подано.

Ухвалою від 14 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду по суті.

В судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не з`явилася, але її представник ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. У заяві представник позивача також вказала, що вона визнає вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не з`явився, але подав до суду письмову заяви про розгляд справи за його відсутності, також вказав, що зустрічний позов підтримую та просить його задовольнити, і що визнає первісний позов ОСОБА_2 і не заперечує проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, до в судове засідання не з`явився, та про причини своєї неявки не повідомив, а також не повідомив про своє ставлення до позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Спірним є житловий будинок, загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який згідно з відповіддю КП «Люботинське БТІ» від 05 липня 2024 року станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано.

Згідно з довідкою КП «Люботинське БТІ» № 126 від 29 травня 2024 року в збудований на земельній ділянці за вказаною адресою житловому будинку та господарських будівлях і спорудах самочинне будівництво та переобладнання відсутні.

Земельну ділянку площею 600 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , було виділено ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської районної ради депутатів трудящих від 28 лютого 1974 року № 274

ОСОБА_4 перебував з 04 вересня 1971 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджено записом акту про укладення шлюбу № 279 від 04 вересня 1971 року, складного виконавчим комітетом Люботинської міської ради депутатів трудящих Харківської області. На записі акту про укладення шлюбу також є відмітка про розірвання шлюбу, укладеного ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , на підставі актового запису № 65 від 08 вересня 1995 року, складеного Люботинським міським відділом РАГС. На підтвердження факту розірвання шлюбу ОСОБА_2 було видано свідоцтво НОМЕР_1 від 04 червня 1996 року.

В період шлюбу ОСОБА_4 отримав дозвіл на виконання робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 . Такий дозвіл був виданий архітектором Харківського району Харківської області 17 травня 1974 року на підставі технічної документації у складі типового проекту, рішення виконкому, дозвіл, акт розбивки, договір на право забудови.

Проведення робіт з відведення на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 600 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується відповідним планом, складеним на підставі рішення виконавчого комітету Харківської районної ради депутатів трудящих № 274 від 28 лютого 1974 року, та актом відведення земельної ділянки від 17 травня 1974 року.

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» 29 травня 2024 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, будівництво якого було завершено в 1978 році. В період з 1974 року по 1991 рік тривало будівництво надвірних будівель.

Тобто у суду не виникає сумнівів з приводу того, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період шлюбу та разом за спільні кошти побудували житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, які діяли під час виникненні правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований та набутий ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є таким, що належав їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У відповідності до ст. 28 КпШС України у спільній сумісний власності майна подружжя їх частки визначаються рівними. Отже кожному з подружжя належало по 1/2 частині спірного житлового будинку.

За пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 830/19568 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме мано та їх обтяжень» нерухоме майно набувається у порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього у порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. У свою чергу, до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», на законодавчому рівні не було закріплено обов`язку введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пункту 3.2. розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2002 року № 127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений КП «Люботинське бюро технічної інвентаризації» на замовлення позивача, житловий будинок, господарськими споруди та будівлі побудований в період з 1978 року по 1991 рік.

Зважаючи на те, що на час завершення будівництва житлового будинку, господарських споруд та будівель (до 05 серпня 1992 року), законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно, за наслідками проведеної 29 травня 2023 року технічною інвентаризацією будинку, встановлено, що побудований житловий будинок та інші споруди, які відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2002 року № 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України від 10 липня 2001 року за № 582/5773 (зі змінами та доповненнями) не належать до самочинного будівництва.

Однак перешкодою для позивача у можливості зареєструвати своє право власності на частину житлового будинку залишається та обставина, що забудовником житлового будинку вважається її колишній чоловік. А здійснити поділ майна подружжя в нотаріальному порядку ОСОБА_2 немає можливості, так як ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, актовий запис № 21 від 15 травня 2023 року.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_2 в період з 1974 по 1991 рік на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , збудувала житловий будинок з надвірними будівлями, суд приходить до висновку, що вона набула у встановленому законом порядку право володіння, користування і розпорядження спірною 1/2 частиною житлового будинку, тобто набула статусу власника, а тому задовольняє позовну заяву ОСОБА_2 в повному обсязі.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 15 травня 2023 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області.

Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої належить 1/2 частка житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Родинні відносини між ними підтверджуються свідоцтвами про народження НОМЕР_3 від 03 квітня 1973 року та IV-№ 369138 від 08 липня 1987 року, виданих Люботинською міською радою Харківського району.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області №568/01-16/п від 10 вересня 2024 року, в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявами про прийняття/відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Постійне проживання спадкоємця зі спадкодавцем може бути підтверджено відміткою у паспорті такого спадкодавця про реєстрацію його місця проживання разом зі спадкодавцем або довідкою органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 03-10/1036 від 07 червня 2024 року ОСОБА_4 на час своєї смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і разом з ним були постійно зареєстровані ОСОБА_3 , починаючи з 19 вересня 1989 року, та ОСОБА_3 , починаючи з 21 лютого 2006 року.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 стверджував, що відповідач ОСОБА_3 на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 постійно з ним не проживав, а тому не прийняв спадщину в порядку передбаченому ст. 1268 ЦК України.

Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року, у справі № 464/566/19, зауважив, що якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Згідно листа Державної прикордонної служби України від 09 вересня 2024 року ОСОБА_3 востаннє 10 березня 2020 року виїхав з України і станом на 02 вересня 2024 року на територію України не повернувся.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_3 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований, проте не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому ОСОБА_3 як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті його батька ОСОБА_4 , а отже, не набув права на спадкове майно.

З огляду на інформацію про дату виїзду відповідача ОСОБА_3 за межі України та тривале перебування за кордоном, суд вважає встановленим той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець першої черги постійно не проживав із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто є таким, що спадщину після смерті ОСОБА_4 .

В постанові від 23 січня 2024 року, в справі № 523/14489/15-ц, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що обґрунтування позиції щодо підтвердження чи спростування факту, що має юридичне значення, у справах позовного провадження суд має навести в мотивувальній частині рішення, а в резолютивній зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; встановлення юридичного факту у спорі є підставою позову, а не самостійним способом захисту прав в такому спорі, який підлягає формулюванню як самостійна вимога.

Таким чином, встановлення в даній справі факту не прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_7 спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 свідчить про обґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 , який у належний спосіб прийняв спадщину після смерті свого батька.

Тому суд задовольняє зустрічний позов повністю і визнає за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку в поряду спадкування за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22-28 КпШС України, ст.ст. 1220, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 10-13, 77-81, 263, 265, 315 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити повістю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 82,50 кв.м, житловою площею 55,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП № НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП № НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач за первісним та зустрічним позовами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП № НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

11 листопада 2024 року