Провадження № 22-ц/801/2122/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 рокуСправа № 127/20287/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Генерального консульства України в Барселоні (Королівство Іспанія), про визнання шлюбу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Смірновим Сергієм Михайловичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 серпня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_3 , повний текст якого складений 16 серпня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

Позов мотивований тим, що навесні 2022 року ОСОБА_2 , який працював віце-консулом у Генеральному консульстві України в м. Малага (Іспанія), запропонував ОСОБА_1 одружитись задля підвищення по службі, набуття відповідного статусу, авторитету серед колег, підвищення виплат для компенсації вартості оренди житла та вартості комунальних послуг тощо. Позивач погодилась на одруження, оскільки ОСОБА_2 сподобався їй.

04.06.2022 року Генеральним консульством України в Барселоні (Королівство Іспанія) був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 01, про що видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу позивач не змінювала прізвище.

Позивач зазначила, що шлюб був фіктивним, без наміру створити сім`ю з боку відповідача. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом, вони не дбали один про одного, не планували спільних дітей.

Оскільки з боку відповідача був відсутній намір створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, ОСОБА_1 просила визнати недійсним внаслідок його фіктивності шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 04.06.2022 року Генеральним консульством України в Барселоні (Королівство Іспанія), актовий запис № 01, та скасувати актовий запис про реєстрацію цього шлюбу.

13 серпня 2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Смірнова С.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

У чому конкретно полягає кожна з наведених вище підстав для скасування оскаржуваного рішення у апеляційній скарзі не зазначено. Натомість всі доводи апеляційної скарги фактично зводяться до твердження про те, що встановлені у справі обставини свідчать, що позивач та відповідач уклали шлюб без наміру створити сім`ю, тобто їх шлюб носив фіктивний характер, а стороні позивача не зрозуміло чому суд саме таким чином оцінив надані позивачем докази.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи встановлено, що 04.06.2022 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб Генеральним консульством України в Барселоні (Королівство Іспанія), актовий запис № 01, про що 04.06.2022 року видане свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 (а.с. 11).

23.04.2023 року до слідчого у м. Малага (Іспанія) звернувся ОСОБА_2 і повідомив, що з червня 2022 року перебуває в шлюбі із ОСОБА_1 , котра часто подорожувала до України, тому разом вони мешкали періодично, а з грудня 2022 року вони постійно проживають спільно в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , Малага. З початку відносин дружина застосовувала фізичне і психологічне насильство, проявляла агресію, ображала, а 16.04.2023 року під час розмови про необхідність розірвання шлюбу дружина вдарила його напівпорожньою скляною пляшкою по голові, а потім сковорідкою. Вона заперечувала щодо розлучення. Він пішов з квартири просити по допомогу свого родича, а той доставив його до медичного закладу, де одну з ран зашили 12 скобами, іншу двома. Звіти про надання невідкладної допомоги сформовані 16.04.2023 року і 21.04.2023 року. 17.04.2023 року він повернувся додому, але його дружини не було і він зробив висновок, що вона повернулась до України. 23.04.2023 року дружина прийшла до квартири, де він проживає, тому він залишив житло побоюючись повторення подібних дій з її боку і просив у Судової Влади видати Наказ про заборону наближення, оскільки він боїться за свою фізичну цілісність (а.с. 91-93).

Звіт про надання невідкладної допомоги від 16.04.2023 року наданий до матеріалів справи з перекладом з іспанської на українську мову. Встановлений діагноз: черепно-мозкова травма без ускладнень (а.с. 97).

27.04.2023 року до слідчого спеціалізованого відділу боротьби з насильницькими злочинами звернулась ОСОБА_1 і повідомила про факти, які відбулись 16.04.2023 року. Її чоловік ОСОБА_4 є віце-консулом України в Іспанії (Малага). Перебувала з ним в близьких стосунках близько року, а в червні 2022 року вони одружились. До одруження жили разом. 15.04.2023 року вони разом та із спільним другом вечеряли в ресторані, вживали алкоголь і між ними виникла сварка. 16.04.2023 року вночі її чоловік, будучи в стані алкогольного сп`яніння, застосовуючи фізичну силу, побої, примусив її до статевого акту, вона була налякана і не могла себе захистити. Після того він піднявся з ліжка і впав на підлогу, вдарившись головою в двері, потім ще декілька разів падав і бився головою в меблі. У нього почалась кровотеча і він залишив помешкання, а повернувся через декілька годин із документами іспанською мовою. Продовжив вчиняти насильницькі дії, обливав її водою, кинув на підлогу, тягав за волосся, плював в обличчя, а потім викинув телефон у вікно. Наступного дня вона переїхала жити до готелю, а через день поїхала до України. Через п`ять днів, 22.04.2023 року, вона повернулась додому, маючи намір вирішити сімейні проблеми і відновити стосунки, але чоловік пішов з дому. 26.04.2023 року вона звернулась до Центру охорони здоров`я в Пало, де їй надали медичний висновок (а.с. 100-106).

31.07.2023 року заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/18322/23-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірваний. 24 листопада 2023 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення (а.с. 86-87). Разом з тим, 10 липня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 127/20287/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 , яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 , повідомила, що після початку бойових дій в Україні разом із сестрою виїхала до Іспанії, де їх зустрів ОСОБА_2 , забезпечив житлом. Вони проводили багато часу разом, ходили в магазини і ресторани і під час однієї зустрічі вона чула розмову між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з приводу фіктивного шлюбу на взаємовигідних умовах. Для нього було важливо отримати пільги по роботі, а для ОСОБА_1 вирішити житлове питання. Через деякий час вони переїхали у його квартиру, сестра із ОСОБА_6 жили в одній кімнаті, а вона в другій, а через місяць ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Хто оплачував весільну церемонію, весільну подорож, інші витрати не знає. На весіллі орієнтовно було 30 чоловік, була мама ОСОБА_2 , його друзі та колеги. Після подорожі ОСОБА_7 повернулась до України. Знає, що ОСОБА_2 зловживав алкоголем і застосовував до ОСОБА_1 фізичну силу.

Також свідок ОСОБА_8 суду першої інстанції пояснила, що в 2022 році вона проживала в Іспанії і стосунки між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розвивались на її очах. Він був щасливий, закоханий і хотів сім`ю і дітей. На Пасху він приїжджав в гості і розповідав про свої щирі почуття і плани на майбутнє із ОСОБА_1 . Також вона із сім`єю приїжджала в гості до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 жила із ним і вони сприймали їх як пару. Потім за запрошенням були на їх весіллі, все відбувалось урочисто і святково, в гарному ресторані в Барселоні. Із гостей були родичі і друзі. Приблизно через рік в один з вечорів ОСОБА_2 прийшов до них без одягу, в синцях, крові і з розбитою головою. В лікарні надали медичну допомогу і всю ніч він провів в їх будинку. Не міг повернутись додому та сказав, що його дружина дуже агресивна.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були знайомі задовго до шлюбу, підтримували спілкування, а навесні 2022 року вони почали разом проживати і за ініціативою ОСОБА_2 одружились урочисто із святкуванням у колі родини і друзів. Після одруження і весільної подорожі ОСОБА_1 повернулась до України, проте сторони визнали, що вони підтримували телефонний зв`язок, а в грудні 2022 року ОСОБА_1 повернулась до Іспанії і разом із ОСОБА_2 вони проживали до квітня 2023 року в одній квартирі як подружжя, вели спільний побут, відвідували друзів, разом відпочивали

Крім того, суд першої інстанції вказав, що тривале непроживання подружжя одразу після реєстрації шлюбу не вказує на фіктивність укладеного шлюбу і на відсутність наміру обох сторін на створення сім`ї і набуття прав і обов`язків подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин фіктивності шлюбу, відсутності у сторін наміру створити сім`ю і набути прав і обов`язків подружжя. Доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було лише питання кар`єри, спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами і не дають підстав для визнання шлюбу недійсним.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма-дев`ята статті 7 СК України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина 1 статті 21 СК України).

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 цього Кодексу.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини 1 статті 24 СК України).

Відповідно до частин 2 і 3 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги норм сімейного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено фіктивності шлюбу, відсутності у сторін наміру створити сім`ю і набути прав і обов`язків подружжя.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів, частина 2 статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який необхідно розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №757/1782/18) вказано, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача і відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Апеляційний суд вважає, що у ході судового розгляду позивачем ОСОБА_1 не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених нею вимог, а доводи позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до її власної оцінки намірів відповідача ОСОБА_2 щодо укладення шлюбу.

У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 року у справі №752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 18.01.2018 року у справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не була позбавлена права на розірвання шлюбу у встановленому порядку у випадку відсутності подальшого наміру для збереження сім`ї.

Водночас, під час дослідження доказів, судом не було знайдено підтвердження того факту, що ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 укладали шлюб без наміру створити сім`ю та мали чи могли мати намір створити сім`ю з корисливих мотивів, шляхом задоволення своїх власних потреб та інтересів.

Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, з яких можливо було б встановити, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подружніх відносин не виникло.

Враховуючи, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Смірновим Сергієм Михайловичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2024 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк