справа № 369/4786/23
головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/5107/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Синявського Володимира Валерійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, у якому просив:

стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільнення матеріальну допомогу у розмірі 169 425 грн;

стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 426 668 грн 49 коп.;

стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював на РСП «Київцентренерго», що є структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на посаді водія автотранспортної служби транспорту та механізації (СТ та М) з 15 серпня 2001 року по 20 грудня 2021 року - 20 років 04 місяці 05 днів.

20 грудня 2021 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, про що видано наказ №1726/о від 16 грудня 2021 року та внесено запис до трудової книжки.

На підставі п. 6.25.2 (1) Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено договір №87/2021 від 29 грудня 2021 року про виплату матеріальної допомоги, за яким відповідач зобов`язався виплатити позивачу матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 15 посадових окладів працівника при 20 роках стажу безперервної роботи.

За розрахунками зробленими відповідачем розмір матеріальної допомоги, яку належало виплатити позивачу у день звільнення склав 169 425 грн (11 295 грн * 15).

Проте, відповідачем матеріальної допомоги виплачено не було. Замість цього, відповідач просив позивача ввійти в положення підприємства і укласти договір № 87/2021 від 29 грудня 2021 року про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором.

Пунктом 3.1 вказаного договору передбачається, що вже у січні 2022 року відповідач повинен був сплатити 1 посадовий оклад позивачеві, тобто 11 295 грн, а решту суми матеріальної допомоги - по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці.

Проте, до цього часу відповідачем не було проведено жодної виплати за договором.

Більше того, позивач усвідомив, що відповідач навмисно скористався довірою позивача, нав`язав позивачеві вказаний договір, який є незаконним, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості будь-якої реструктуризації невиплаченого заробітку при звільненні, а навпаки, встановлює кримінальну відповідальність за невиплату заробітку.

На незаконність договору вказує також той факт, що в самому договорі не наведено жодної норми права, щоб встановлювала правову підставу для його укладення. При цьому, на переконання позивача, відповідач не мав наміру виплачувати невиплачений заробіток з самого початку.

Як видно з Державного реєстру судових рішень відповідач приймає на роботу нових працівників, які працюють на цьому підприємстві певний час, а звільняючись не отримують належних виплат при звільненні. Таке ставлення відповідача є системним.

У грудні 2022 року позивач телефонував на підприємство відповідача та просив виплатити матеріальну допомогу, але отримав усну відповідь, що відповідач не має наміру виплачувати належні при звільненні виплати.

За наведених обставин, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. В порядку підготовки звернення до суду, сторона позивача звернулася до відповідача із претензією про виплату матеріальної допомоги, але не отримано відповіді до цього часу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити позивачеві матеріальну допомогу в день звільнення.

А оскільки відповідачем не було проведено виплату вчасно, то відповідно до статті 117 КЗпП України, що діяла в редакції чинній на день звільнення, відповідач зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не обмежуючись шестимісячним періодом, оскільки станом на день звільнення діяла норма статті 117 КЗпП України в редакції, що не передбачала обмеження строку нарахування середнього заробітку за час затримки виплат.

На адвокатський запит сторона позивача отримала довідку про середню заробітну плату, відповідно до якої середньоденний заробіток позивача склав 971 грн 91 коп. Відповідно позивач вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу 971 грн 91 коп. середнього заробітку за кожен день затримання належних виплат під час звільнення, починаючи з наступного дня за днем звільнення - 20 грудня 2021 року (перший день) по день звернення до суду - 04 квітня 2023 року, тобто за 439 днів (11 днів у 2021 року + 365 днів у 2022 році + 63 дні у 2023 році): 971 грн 91 коп. * 439 днів = 426 668 грн 49 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку із їх необґрунтованістю з огляду на таке.

У зв`язку військовою агресією російської федерації проти України відбулося закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору, що у свою чергу зупинило діяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з надання аеронавігаційних послуг цивільним користувачам у повітряному просторі України.

Суд першої інстанції вважав доведеним причинно-наслідковий зв`язок між збройною агресією російської федерації проти України та видачею відповідачем наказу «Про призупинення дії наказів, щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору» від 31 березня 2022 року №331-о, тому вважав, що відповідач правомірно видав наказ.

Зважаючи на те, що виплата не була передбачена у день звільнення, а також не була нарахована як така, що підлягає виплаті працівнику у день звільнення та окрім цього, беручи до уваги про факт призупинення наказів про виплату матеріальної допомоги та призупинення дії пунктів Колективного договору, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав як для стягнення матеріальної допомоги так і для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Синявський В.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, повністю проігноровані інтереси та права позивача на оплату праці, разом з тим, в оскаржуваному рішення суд першої інстанції захистив інтереси відповідача.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що зміни до Колективного договору, на підставі яких відповідач почав виплачувати матеріальну допомогу роками, а не під час звільнення, звужують права позивача, а тому є незаконними. Позивач мав отримати виплату матеріальної допомоги в день звільнення відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час припинення трудових правовідносин між сторонами з урахуванням того, що зміни умов виплати матеріальної допомоги відповідачем в односторонньому порядку, з якими позивача навіть не було ознайомлено, не повинні застосовуватися до спірних правовідносин.

Одностороннє припинення відповідачем виплати матеріальної допомоги є незаконним та суперечить нормам чинного законодавства, оскільки дія Колективного договору не поширюється на працівників, які звільнилися з підприємства до військового стану. Це обов?язок, який відповідач мав виконати у день звільнення.

Скаржник зазначає, що посилання відповідача та суду першої інстанції на лист Торгово-Промислової Палати, як на підставу для припинення виплати матеріальної допомоги та наказ Украероруху № 331/о від 31 березня 2023 року «Про призупинення дії наказів щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору», який було призупинено і дію наказу № 27/о від 06 січня 2022 року, яка передбачала порядок виплати матеріальної допомоги безпосередньо позивачу, є необґрунтованим, оскільки відносини між позивачем та відповідачем є трудовими відносинами, а не цивільними чи господарськими, а отже вимоги трудового законодавства мають виконуватися в повному обсязі навіть під час військового стану, тим більше, що припинення трудових відносин сторін відбулося ще до початку військового стану.

Апелянт зазначає, що не є підставою для відмови у задоволенні позову посилання суду першої інстанції на те, що відповідач не має доходів, оскільки відповідач систематично має мільярдних боржників ще задовго до військового стану та навіть епідемії COVID-19. Відповідач вже звик роками вирішувати особисті проблеми за рахунок людської праці замість того, щоб працювати з боржниками, які є великими авіакомпаніями з мільйонними прибутками.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на РСП «Київцентренерго», що є структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на посаді водія автотранспортної служби транспорту та механізації (СТ та М) з 15 серпня 2001 року по 20 грудня 2021 року - 20 років 04 місяці 05 днів.

20 грудня 2021 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 КЗпП України, про що видано наказ №1726/о від 16 грудня 2021 року та внесено запис до трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України діє відповідно до Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого Наказом Міністра інфраструктури України № 121.

Відповідно до частини 1 статті 36 Повітряного кодексу України, аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі.

Основним напрямком діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України є організація заходів використання Повітряного простору, для забезпечення безпечного, економічно ефективного аеронавігаційного обслуговування, яке, в свою чергу, здійснюється провайдерами на платній основі.

Відповідно до статті 10 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про колективні договори та угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», статтею 13 КЗпП України. Колективний договір деталізує норми законодавства та надає додаткові, порівняно з законодавчо визначеними, соціальні гарантії, які у свою чергу можуть бути реалізованими при наявності власних коштів на підприємстві.

Між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками у 2015 році укладено Колективний договір (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років, в редакції, що вступає в дію з 01 січня 2021 року) (а.с. 74-86).

Пунктом 6.25.2 Колективного договору зазначено про те, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі:

- при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови;

- за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови.

Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору, виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою:

1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця дати підписання договору).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що зміни до Колективного договору, на підставі яких відповідач почав виплачувати матеріальну допомогу роками, а не під час звільнення, звужують права позивача, а тому є незаконними, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Чинним законодавством встановлено можливість вносити зміни та доповнення до колективного договору протягом строку його дії. Такі зміни вносяться за взаємною згодою сторін та у порядку, визначеному колективним договором (стаття 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

Відповідно до статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину та правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення Колективний договір (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років, в редакції, що вступає в дію з 01 січня 2021 року) не визнаний судом недійсним, а отже з огляду на положення статті 204 ЦК України є правомірним та підтверджує порядок і строки виплати матеріальної допомоги позивачу, не при звільненні, а на умовах укладеного між сторонами справи договору.

Судом встановлено, що на підставі пункту 6.25.2 (1) Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками між сторонами у справі було укладено договір №87/2021 від 29 грудня 2021 року про виплату матеріальної допомоги, за яким відповідач зобов`язався виплатити позивачу матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 15 посадових окладів працівника при 20 роках стажу безперервної роботи.

За розрахунками зробленими відповідачем розмір матеріальної допомоги, яку належало виплатити позивачу у день звільнення склав 169 425 грн (11 295 грн * 15).

Відповідно до пункту 3.1. договору, матеріальна допомога повинна виплачуватись у такому порядку: 1 посадовий оклад (11 295 грн), протягом 10 днів з початку дії цього договору, залишок суми - по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення договір №87/2021 від 29 грудня 2021 року про виплату матеріальної допомоги, укладений між сторонами у справі, не визнаний судом недійсним, а отже з огляду на положення статті 204 ЦК України є правомірним та підтверджує порядок і строки виплати матеріальної допомоги позивачу.

Порядок здійснення цієї виплати також узгоджується із наказом Украероруху №27/о від 06 січня 2022 року «Про виплату матеріальної допомоги», відповідно до якого позивачу має бути здійснено 15 посадових окладів, при чому перша виплата має бути здійснена до 13 січня 2022 року, а остання виплата до 29 квітня 2025 року.

Судом встановлено, що вказаний договір був частково виконаний і перша виплата у розмірі одного посадового окладу була здійснена позивачеві ОСОБА_1 12 січня 2022 року, що підтверджується копіями платіжної інструкції №173 та платіжного доручення №173.

Пунктом 3.2. договору визначено, що підприємство перераховує працівнику матеріальну допомогу за вирахуванням обов`язкових податків і зборів. Таким чином, позивачу було перераховано суму матеріальної допомоги у розмірі 9 092 грн 47 коп. (11 295 грн - 18,5% ПДФО - 1,5% військовий збір).

Згідно з умовами п.3.2. договору, Украерорух залишок суми мав сплачувати по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги. Тобто, на початку 2023 року відповідач повинен був продовжити здійснити виплату матеріальної допомоги.

24 лютого 2022 року у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Указів Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні діє режим воєнного стану.

24 лютого 2022 року Украерорухом на офіційному сайті підприємства було розміщено оголошення про закриття повітряного простору України наступного змісту:

«У зв`язку з військовим вторгненням рф, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України органами ОЦВС та Державіаслужбою України вжито заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Надання аеронавігаційних послуг у повітряному просторі України призупинено».

Відповідно до наказу Украероруху від 01 березня 2022 року № 126 на підприємстві відповідача впроваджено режим простою для усіх працівників, крім тих хто залучається до виконання безперебійних завдань і функцій підприємства в умовах воєнного стану.

30 березня 2022 року ДП Обслуговування повітряного руху України відповідача було видано наказ №141 про призупинення дії окремих положень Колективного договору на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-ІХ в редакції від 15 березня 2022 року. Згідно з статті 11 цього закону на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця».

Так, даним наказом було призупинено дію положень Колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів: 5.1 .5,4., 5.4.1., 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 Колективного договору, та додатків 5-7, 9 Колективного договору.

31 березня 2022 року було видано наказ Украероруху №331/о «Про призупинення дії наказів щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору». Цим наказом було призупинено і дію наказу №27/о від 06 січня 2022 року, який передбачав порядок виплати матеріальної допомоги безпосередньо позивачу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що одностороннє припинення відповідачем виплати матеріальної допомоги є незаконним та суперечить нормам чинного законодавства, оскільки дія Колективного договору не поширюється на працівників, які звільнилися з підприємства до військового стану, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до пункту 14.1 Колективного договору передбачено, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Дослідивши умови Колективного договору, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність власних коштів у підприємства - пряма умова виконання колективного договору, з огляду на правові висновки Верховного Суду, що наведені нижче.

Виплата матеріальної допомоги не належить до основного фонду оплати праці та є заохочувальними та компенсаційними виплатами; підстави та порядок надання, позбавлення заохочувальних та компенсаційних виплат визначено колективним договором та додатками до нього, а також залежить від фінансової можливості підприємства відповідно до Колективного договору та додатків до нього (постанова Верховного Суду у справі №696/985/15-ц від 06 лютого 2018 року).

Підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить у структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» та можлива у разі наявності фінансової можливості (постанова Верховного Суду у справі №640/19162/16-ц від 11 березня 2019 року).

З огляду на це, до спірних правовідносин також підлягає застосуванню частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплатавказаної матеріальної допомоги не була передбачена у день звільнення, не була нарахована як така, що підлягає виплаті працівнику у день звільнення, тому приймаючи до уваги призупинення наказів про виплату матеріальної допомоги та дії окремих пунктів Колективного договору, підстави для стягнення матеріальної допомоги та нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішення ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Синявського Володимира Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 30 квітня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська