Справа № 615/1391/24
Провадження № 2/615/332/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Левченка А. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Клименко Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 2 130,54 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 17 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 1300 доларів США. Згідно складеної сторонами договору розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 1300 доларів США до 17 липня 2021 року. Станом на 30 червня 2024 року кошти повернуто не було, відповідач ухиляється від будь-якого контакту та не виявляє наміру виконувати свої зобов`язання.

Також, позивач зазначає, що оскільки між сторонами не був встановлений розмір процентів за користування грошима, то розмір процентів необхідно нараховувати на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦІК України, з наступного дня після отримання грошових коштів, а саме з 17 березня 2021 року.

Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики у розмірі 2 130,54 доларів США, що складається з несплаченої заборгованості - 1 300,00 доларів США, 3% річних 115,34 доларів США, заборгованості за відсотками за користування грошовими коштами - 715,20 доларів США.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 31 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

28 серпня 2024 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що позивачем в позовній заяві поданій до суду невірно наведені обставини передачі грошових коштів ОСОБА_3 за розпискою. Так, позивач є приватним підприємцем та 25 січня 2022 року вона подала заяву до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради про погодження схеми розміщення тимчасової споруди - закладу швидкого харчування (копію зави долучено до матеріалів справи). Відповідачу було доручено ОСОБА_2 провести оплату проведених робіт по розробці схеми розміщення та схеми благоустрою прилеглих територій по рахункам організацій розробників. Надання грошових коштів було проведено шляхом оформлення розписок відповідачем на ім`я позивача, як взяття грошових коштів в борг. Після оплати робіт, отримання виготовлення схем та матеріалів необхідних для вирішення наведених питань, відповідач мав надати позивачу квитанції про оплату, а позивач повинна була віддати складені ним розписки.

24 лютого 2022 року розпочалася війна, що стало причиною виїзду працівників - розробників необхідної документації для позивача, і несвоєчасного виконання замовлення. На даний час документація нібито виготовлена, але відповідачу не видана для передачі ОСОБА_2 . Засобами телефонного зв`язку особа, яка займалася виготовленням документів повідомила відповідача, що документи будуть затверджені та видані. Отже, підстав для подання даного позову не було, питання повернення грошових коштів наданих позивачем ОСОБА_3 для оплати необхідних їй робіт не є підставою вважати, що гроші передавалися в борг.

Крім того, представник відповідача вказує, що нарахування відсотків за нібито користування грошовими коштами, переданими позивачем для оплати робіт, ним не використовувалися для своїх потреб, а були відразу передані в рахунок оплати робіт для ОСОБА_2 . Нарахування 3% річних згідно ст.625 ЦК України теж є неправомірне, так як грошові кошти відповідачем були передані іншій особі, за домовленістю та згодою позивача, для виконання замовлення для позивача.

Також, представник відповідача зауважив, що особа звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК, на період встановлення на усій території України карантину (з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року) та в період дії воєнного стану (з 24 лютого 2022 року по теперішній час), а тому не вбачається підстав для нарахування 3% річних, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Більш того, розпискою між сторонами не встановлено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

05 вересня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначає, що у своєму відзиві, відповідач фактично визнає факт отримання ним коштів та написання ним власноручної розписки, що також підтверджується і самою розпискою, тому дані факти є безспірними та такими, що визнаються обома сторонами у справі.

Щодо безпідставного посилання відповідачем на обставини, які не мають відношення до предмету спору у даній справі та не відповідають дійсності ОСОБА_2 вказала, що твердження відповідача не відповідають дійсності та спростовуються наступними обставинами та доказами. По-перше, вона не доручала відповідачу здійснення оплат будь-чиїх проведених робіт. По-друге, дивним є твердження, що за якісь вигадані відповідачем роботи, невідомим їй організаціям оплата здійснювалася в іноземній валюті, адже єдиним платіжним інструментом в Україні є національна валюта гривня. Відповідачем не надано жодного договору, платіжних вимог, актів прийому-передачі, квитанцій про оплату, інших документів чи первинної документації, в підтвердження того, що він робив за неї якісь платежі будь-кому. По-третє, відповідач позичив у ОСОБА_2 кошти і використав їх на власні потреби та на власний розсуд майже за рік до війни та зобов`язаний їх повернути більш ніж за пів року до початку війни, додана до відзиву копія заяви датована січнем 2022 року, і на той час позичені кошти мали б бути давно повернуті, що свідчить про те, що відповідна заява не має жодного відношення до предмету спору. По-четверте, питання так званої «допомоги» ОСОБА_3 не стосується предмету спору у справі і ніяк не спростовує обґрунтованість її вимог.

В 2023 році позивач отримали відповіді на запити від Київзеленбуду, Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради, відповідно до яких була поінформована про те, що від її імені до цих організацій взагалі нічого не надходило - тобто ОСОБА_3 взагалі нічого не робив щодо допомоги їй відкриття точки швидкого харчування.

Також, позивач зазначає, що наведені стороною відповідача заперечення щодо стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування коштами та 3% річних згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України з посиланням на воєнний стан та карантин в Україні є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать усталеній практиці Верховного Суду.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, шо не заперечує проти суми основної суми заборгованості в розмірі 1300 доларів США, оскільки така позика дійсно мала місце та підлягає поверненню. Разом із тим заперечував проти стягнення з відповідача 3% річних та відсотків за користування позикою, з мотивів, викладених у відзиві.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 17 березня 2021 року ОСОБА_3 надано письмову розписку про отримання від ОСОБА_2 коштів в розмірі 1300,00 доларів США, без відсотків, яку він зобов`язався повернути протягом 4 місяців до 17 липня 2021 року. Оригінал розписки подано разом з відповіддю на відзив та міститься в матеріалах справи.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 15.05.2019 року у справі № 707/2606/16-ц).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, між сторонами по справі виникли правовідносини позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка позичальника, факт власноручного підписання якої та отримання від кредитора грошової суми у розмірі 1300,00 США ОСОБА_3 не спростований. Станом на момент розгляду даної справи докази виконання відповідачем зобов`язань з повернення суму позики в матеріалах справи відсутні,

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 1 300,00 доларів США.

Щодо тверджень представника відповідача викладених у відзиві по позовну заяву, суд зазначає наступне.

Як стверджує представник відповідача, позивач 25 січня 2022 року подала заяву до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради про погодження схеми розміщення тимчасової споруди - закладу швидкого харчування, відповідна заява долучена до матеріалів справи. Відповідачу було доручено провести оплату проведених робіт по розробці схеми розміщення та схеми благоустрою прилеглих територій по рахункам організацій розробників. Надання грошових коштів було проведено шляхом оформлення розписок відповідачем на ім`я позивача, як взяття грошових коштів в борг. Отже, питання повернення грошових коштів наданих позивачем ОСОБА_3 для оплати необхідних їй робіт не є підставою вважати, що гроші передавалися в борг.

Разом із тим, зі змісту розписки від 17 березня 2021 року не вбачається, що відповідачу було доручено позивачем провести оплату проведених робіт по розробці схеми розміщення та схеми благоустрою прилеглих територій по рахункам організацій розробників на підставі заяви про погодження схеми розміщення тимчасової споруди на ім`я директора Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради та директора міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 62 за підписом ОСОБА_2 від 25 січня 2022 року.

Представником позивача долучено до матеріалів справи:

копію листа Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» № 077/226-2360/1 від 17 липня 2023 року відповідно до якого на адресу підприємства від ОСОБА_2 та/або її представників не надходило жодних документів (заяви, схеми розміщення, характеристики тощо) стосовно розміщення вказаної тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ;

копію листа Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації № 055-5119 від 12 липня 2023 року в якому зазначено, що згідно з електронною базою СЕД АСКОД до Департаменту не надходили звернення від ОСОБА_2 щодо розміщення тимчасової споруди в м. Києві;

копію листа Департаменту міського благоустрою Київської міської державної адміністрації № 064-2941 від 13 липня 2023 року відповідно до якого звернень від ОСОБА_2 стосовно надання інформації про порядок встановлення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 не надходило.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Наявність будь-яких інших зобов`язань між сторонами відповідачем не доведено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому доводи відповідача про те, що складанням розписки сторонами були оформлені інші правовідносини не відповідають встановленим фактичним обставинам та наявним у матеріалах справи доказам.

Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті - доларах США, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу у валюті, визначеній договором, а саме у виді 1300,00 доларів США.

Також суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог у частині визначення 3% річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Під час обчислення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

У даному випадку суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 1300,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 1300,00 доларів США.

Згідно висновків, що містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті; помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3 поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних за період з 17 липня 2021 року по 30 червня 2024 року у розмірі 115,34 доларів США.

Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і на час вирішення спору між сторонами, враховуючи послідуючі Укази Президента.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох проценти річних від загальної простроченої суми боргу підлягають задоволенню лише за період з 18 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Отже, 3% річних з простроченої суми боргу становить: 1 300,00 доларів США x 221 (кількість днів прострочення) х 3:100: 365 = 23,60 доларів США.

Твердження представника відповідача зазначені у відзиві по позовну заяву, що особа звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України на період встановлення на усій території України карантину з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, суд відхиляє.

Пунктом 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Підстави звільнення позичальника від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення, у разі прострочення у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, не стосуються сум, які підлягають нарахуванню на підставі статті 625 ЦК України.

Звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, передбачене положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та стосується лише періоду дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення.

Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами 1300,00 доларів США, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, позивач виходив із рівня облікової ставки НБУ.

З такими позовними вимогами погодитися не можна з огляду на наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Таким чином, оскільки предметом договору позики від 17 березня 2021 року є грошові кошти у іноземній валюті долар США, то позовні вимоги про стягнення суми відсотків за користування позикою у розмірі 715,20 доларів США задоволенню не підлягають.

Прийняте судом у цій справі рішення по суті заявлених позовних вимог відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, беручи до уваги вищевикладене з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 752,52 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 545, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 27, 80, 141, 206, 211, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 суму основного боргу за договором позики від 17 березня 2021 року в розмірі 1300,00 (одна тисяча триста) доларів США та 3% річних в сумі 23,60 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 752,52 грн (сімсот п`ятдесят дві гривні 52 копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

- відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 22 листопада 2024 року.

Суддя А.М. Левченко