Справа №487/5916/23 Головуюча у 1-й інстанції Афоніна С. М.
Провадження № 22ц/812/1171/24
Провадження № 22ц/812/1196/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Ковальським Є. В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представниці - Петрик О. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 , яка подана

від його імені адвокаткою Ротар Аліною Леонідівною,

та ОСОБА_1 , яка подана

від її імені адвокаткою Петрик Олександрою Вікторівною,

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Афоніної С. М. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині 10 хвилині, зі складанням його повного тексту 29 травня 2024 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про відшкодування компенсації моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И Л А:

4 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування компенсації моральної шкоди, завданої їй ушкодженням здоров`я, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою внаслідок кримінального правопорушення.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 21 липня 2017року відповідач ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом «Nissan X-Trail», здійснив на неї, як пішохода, наїзд, внаслідок чого їй були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вина водія у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) підтверджена вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 7 травня 2019 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

Внаслідок отриманих травм вона з 21 липня 2017 року по 27 вересня 2017 року та з 21 листопада 2017 року по 8 грудня 2017 року перебувала на лікуванні та понесла, у зв`язку із цим, витрати на придбання комплексу фіксаторів для АЗФ стегнової та великогомілкової кістки на суму 7360 грн та на придбання комплексу фіксаторів для тотального ендопротезування колінного суглобу Smith&Nephew на суму 108000 грн.

7 листопада 2017 року внаслідок травм отриманих від ДТП її визнано особою із інвалідністю другої групи.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», то вона звернулася за виплатою страхового відшкодування, яке було задоволено страховою компанією не в повному обсязі та призвело до її звернення до суду з відповідним позовом.

Подана нею позовна заява до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» задоволена на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2021 року, що залишено в подальшому без змін за постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року. Рішеннями судів постановлено стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на її користь 115360 грн витрат на лікування, 11232 грн невиплаченої частини відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, 8648 грн компенсації моральної шкоди, 2522 грн в якості трьох процентів річних, 1381 грн 37 коп. втрат від інфляції за несвоєчасну виплату грошової компенсації, 13903 грн 25 коп. пені та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Страхове відшкодування ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» виплачено на користь позивачки в порядку виконання судових рішень.

Посилаючись на вказане та сплату страховою компанією лише 5% компенсації моральної шкоди від страхової виплати за шкоду, заподіяну її здоров`ю, позивачка просила про стягнення з відповідача, як особи, що безпосередньо винна у заподіянні їй шкоди, 241352 грн компенсації моральної шкоди, з вирахуванням суми тієї компенсації, що була сплачена на її користь страховою компанією. При тому прохала суд звернути увагу на ті обставини, що до ДТП вона була фізично-активною людиною, легко пересувалася, працювала токарем на виробництві, планувала продовжити працювати, щоб гідно зустріти старість, але із спричиненням шкоди її здоров`ю почала погано себе почувати, зазнала фізичних страждань в період операційних втручань та тривалого лікування, і в подальшому продовжує зазнавати страждання при пересуванні, що потребує додаткових зусиль в зміні звичного для неї способу життя.

Відповідачем ОСОБА_3 , від імені якого діяв адвокат Курносенко Д. О., на позовну заяву подано відзив, у якому вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на відшкодування їй шкоди страховою компанією та не надання нею нових доказів щодо понесених моральних страждань. З приводу компенсації витрат на правничу допомогу, то вважали заявлений позивачкою розмір не співмірним ініційованому спору.

У відповідь на відзив позивачкою ОСОБА_1 , від імені якої діяла адвокатка, зазначено про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог та витрат на правничу допомогу.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 100 000 грн компенсації моральної шкоди, 4 000 грн витрат на правову допомогу та судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 073 грн 60 коп..

При визначенні розміру компенсації рішення суду першої інстанції аргументовано засадами розумності та справедливості, характеру порушення, глибини фізичних та душевних страждань позивачки, порушенням звичайного порядку життя.

Не погодившись з рішенням, відповідач ОСОБА_3 , діючи через свою представницю - адвокатку Ротар А. Л., просив його скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на не застосування позовної давності до заявлених вимог, з огляду на особисту відсутність відповідача у судових засіданнях, внаслідок чого ним така заява не була подана своєчасно.

Не враховано судом і те, що в деліктних правовідносинах на позивачку покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, що нею зроблено не було, зважаючи на встановлені обставини справи та посилання лише на наявність фізичних травм.

Не враховано судом і ту обставину, що на утриманні відповідача перебуває малолітня дитина з інвалідністю, яка потребує додаткових коштів для свого існування.

Посилався на відповідну судову практику.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представниця - адвокатка Петрик О. В., посилаючись на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та не дав належної оцінки їх доводам, які ґрунтуються на наданих суду доказах, та безпосередньо підтверджують заподіяння відповідачем позивачці у протиправний спосіб тілесних ушкоджень, та як наслідок спричинення моральної шкоди, не врахував тривалість таких страждань при визначенні розміру її компенсації. Не враховано судом і усі обставини з розрахунку витрат наданої правничої допомоги.

За наведеного просила про зміну судового рішення та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , позивачка, діючи через свою представницю, вважала її не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, та одночасно передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у деліктних правовідносинах на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини, якщо позивачем доведено завдання йому шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2017 року у місті Миколаєві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Nissan X-Trail», під керуванням водія ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого останній спричинені тілесні ушкодження у вигляді крайового перелому зовнішнього виростка правої великогомілкової кістки зі зміщенням, вивиху правої гомілки до середини з пошкодженням зв`язкового апарату, гемартроза правого колінного суглобу, рваної рани лівої гомілки з великим відшаруванням шкіри та підшкірної клітковини, заднього вивиху плеча, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1278 від 30 серпня 2017 року відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

З 21 липня 2017 року по 27 вересня 2017 року ОСОБА_1 , внаслідок травм отриманих під час ДТП, перебувала на лікуванні в травматологічному відділенні Міської лікарні швидкої медичної допомоги, де 21 серпня 2017 року їй було проведено операцію.

З 21 листопада 2017 року по 8 грудня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у міській лікарні №3 міста Миколаєва, де 1 грудня 2017 року їй проведено іншу операцію, після травм отриманих у ДТП.

7 листопада 2017 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності за розладом стану здоров`я, після травмування під час ДТП.

Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 7 травня 2019 року по справі №487/4634/17 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, за обставинами заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_1 з його вини під час дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася внаслідок порушенням ним Правил дорожнього руху України .

У зв`язку з вчиненням протиправного діяння ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого станом на дату ДТП була застрахована в ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», згідно до полісу №АК3252852, страховою компанією в рахунок страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 виплачено 145 240 грн (а.с.64), з яких за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2021 року та угодою про узгодження розміру страхового відшкодування від 10 травня 2022 року (а.с.19-35, 75-76): 115360 грн витрат на лікування, 11232 грн невиплачена частина відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, 8648 грн компенсації моральної шкоди, 2522 грн в якості трьох процентів річних, 1381 грн 37 коп. втрат від інфляції за несвоєчасну виплату грошової компенсації, 13903 грн 25 коп. пені та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За наведених обставин, судами правильно встановлено наявність шкоди, яку заподіяно позивачці, у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а також наявність вини відповідача.

Втім, заперечуючи проти заподіяння моральної шкоди, яка підлягає стягненню з винної особи, у зв`язку із спричиненням тілесних ушкоджень в процесі ДТП, представниками відповідача не наведено жодних доказів на таке спростування, а їх посилання стосувалися виключно факту часткового погашення грошової компенсації моральної шкоди за рахунок страхової компанії.

Разом з тим, частиною 2 статті 1187 та статтею 1194 ЦК України презюмується, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування заданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тому, вважаючи, що сплачене страховою компанією відшкодування моральної шкоди в розмірі 8648 грн, як 5% від майнової шкоди, є недостатнім та таким, що не відповідає обсягу перенесених потерпілою страждань, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом про стягнення з відповідача, як безпосереднього заподіювача моральної шкоди, її грошової компенсації в розмірі 241352грн. При зверненні до суду посилалася на ті ж самі обставини справи, які вже встановлені рішеннями та вироком інших судів та у відповідності до частин 4-6 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у цій справі, а тому не оспорювалися сторонами.

В той же час обґрунтовуючи сам розмір грошової компенсації моральної шкоди, посилалася на тривалість перенесених страждань, заподіяння фізичних ушкоджень, що призвели до встановлення їй 2ої групи інвалідності та втрату роботи і суспільних зв`язків, а також неможливості повністю відновитися після дорожньо-транспортної пригоди з метою продовжити працювати та гідно зустріти старість, в повній мірі враховані судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості.

При тому судом враховано і поважний вік позивачки, хоча і без посилання на положення статей 1, 8 , 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але з огляду на те, що за обставинами справи потерпіла ОСОБА_1 за своїм віком мала право на пенсійне забезпечення з 2007 року, внаслідок чого вперше звільнилася з роботи ще 26 листопада 2013 року, до дорожньо-транспортної пригоди (а.с.36). Після чого повторно влаштувалася на ту ж саму роботу у 2014 році, вже перебуваючи у пенсійному віці, і після ДТП повторно була звільнена 8 лютого 2018 року, внаслідок чого за віковою належністю не давало їй можливості на повне відновлення, після перенесених травм. На що вказує і наявність у неї гіпертонічної хвороби ІІст. 3ст. високого ризику, як супутньої хвороби, ще до отримання травм в процесі ДТП (а.с.11, 92), яка, як за фактом отримання травм, так і за віком визначає тривалий час загальний стан здоров`я позивачки.

Тому посилання представниці позивачки на недостатність врахування судом усіх обставин справи, що призвело до визначення ним розміру грошової компенсації моральної шкоди, який позивачка вважає недостатнім для відновлення свого стану, не є слушними.

Усі обставини справи, про які сторони належним чином повідомили суд першої інстанції ним враховані, а надані на їх підтвердження докази належним чином досліджені.

Доводи представниці відповідача про необхідність застосування до позовних вимог положення статті 267 ЦК України, про що ними заявлено у суді апеляційної інстанції, суперечить як нормам процесуального права, так і нормам матеріального права. По-перше, за частиною 3 статті 267 ЦК України така заява робиться стороною у справі до винесення судом рішення, про що позивачем та його представником у судових засіданнях не заявлено. При тому особиста участь відповідача чи участь його представника у судових засіданнях на це не впливає, так як пов`язується виключно з обізнаністю учасника справи про наявність спору та обрання ним способу участі у розгляді справи на власний розсуд. І по-друге, на вимогу про відшкодування шкоди, пов`язаної з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, а також з порушенням особистих немайнових прав позовна давність за змістом статті 268 ЦК України не розповсюджується, оскільки таке порушення прав має триваючий характер, не залежно від початку порушення таких прав.

Разом з тим, відповідачем до апеляційної скарги надані відомості про наявність у нього малолітнього утриманця - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що має статус особи з інвалідністю з раннього дитинства та через істотну обмежену здатність до самостійного життя потребує постійного та тривалого догляду, а також постійної участі в процесі лікування, реабілітації та освіти (а.с.156-162).

Ці обставини існували на час розгляду справи в суді, але про них представником відповідача не було належно заявлено, що позбавило суд на врахування таких обставин при постановленні судового рішення, а відповідача на належний захист його інтересів правником.

Втім, положеннями частини 3 статті 1193 ЦК України визначається, що суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди заподіяно кримінальним правопорушенням.

Отже, підстави для зменшення розміру компенсації моральної шкоди, що визначена судом першої інстанції на підставі правильно встановлених ним обставин справи, виходячи з матеріального становища заподіювача шкоди, який має на утриманні дитину з інвалідністю, - відсутні.

Враховуючи наведене, з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що судове рішення про часткове задоволенні позовних вимог, як ухвалене відповідно до норм матеріального і процесуального права, та є справедливим по суті, не підлягає зміні чи скасуванню.

Таким же, на переконання колегії суддів, є рішення і в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, що стягнуті з відповідача на користь позивачки, з огляду на положення статей 137 і 141 ЦПК України. Тому наведені адвокаткою в апеляційній скарзі обставини, які стосуються її суб`єктивної характеристики поведінки винної особи в період розгляду декількох спорів, ініційованих позивачкою, не можуть бути підставою для визначення або перерозподілу витрат з правничої допомоги, внаслідок чого не підлягають врахуванню з метою зміни законного та справедливого рішення суду.

Відповідно до змісту статті 141 стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

У зв`язку із залишенням обох апеляційних скарг без задоволення, колегія суддів не вбачає підстав для перерозподілу судових витрат.

Щодо витрат позивачки на правову допомогу в сумі 2 000 грн за складення відзиву на подану відповідачем апеляційну скаргу, то колегія суддів вважає, що вони підлягають стягненню з відповідача на її користь, так як їх розмір ним не оспорений та ці витрати підтверджені договором про надання правової допомоги та актом виконаних робіт у відповідності до частини 8 статті 141, статті 137 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені адвокаткою Петрик Олександрою Вікторівною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана від його імені адвокаткою Ротар Аліною Леонідівною, залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за надану правничу допомогу під час складення відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко