Справа № 643/8522/24
Провадження № 2-о/643/356/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року Московський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря - Каратаєвої Я.В. , розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи- ОСОБА_2 ,Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту , що має юридичне значення ,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою , посилаючись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 червня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу заявник має сина, ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження від 19 листопада 2021 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Серія НОМЕР_1 ), актовий запис за №3377 . Протягом останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, стосунки розладились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 р. по справі №643/1778/24 шлюб було розірвано.Підставою для розірвання шлюбу також були ті обставини, що у батьків різні погляди на виховання дитини. Мати байдужа до життя сина, вихованням не займається, а також не забезпечує дитину достатнім рівнем піклування.

Протягом останніх двох років дитина проживає виключно з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на повному утриманні та вихованні батька, ОСОБА_1 .

Заступником начальника Служби - завідувачем сектору забезпечення реалізації прав дитини ССД по Салтівському району, завідувачем сектору з питань захисту прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ССД по Салтівському району проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.04.2024 року.

Зазначеним актом визначено місце проживання дитини з батьком та наявність всіх необхідних умов для виховання та розвитку дитини. Стосунки теплі та люблячі (копія документу додається).

Протягом тривалого часу мати зв`язку з дитиною майже не підтримує, вихованням не займається, життям не цікавиться, не дбає про сина, його розвиток та здоров`я.

У ОСОБА_2 наявні нові стосунки та процес виховання дитини їй не цікавий.

На підставі вищезазначеного рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 р. №208 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , а також покладено обов`язок щодо виховання та утримання малолітнього сина.

Наявність зазначеного рішення підтверджує факт відсутності матері в житті дитини та одночасно наявність одноособового обов`язку виховання та утримання дитини ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , з батьком - ОСОБА_1 , та покласти на ОСОБА_1 обов`язки по самостійному вихованню та утриманню дитини.

Даний факт підтверджується ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.06.2024 р. по справі № 643/5785/24.

Батько самостійно вирішує побутові проблеми задля інтересів сина, що виникають з приводу виховання та проживання.

У зв`язку з цим наявна необхідність юридичної фіксації факту проживання дитини з батьком, а також знаходження дитини на одноособовому вихованні та утриманні з метою оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, а також для інших обставин.

У зв`язку з вищевикладеним, просив встановити факт місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ). Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком, ОСОБА_1 , (РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник заявника ОСОБА_1 -адвокат Хряк А.О. в судове засідання не з`явилась, просила слухати справу у відсутність заявника та представника заявника та задовольнити заяву в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи- ОСОБА_2 -адвокат Остапов М.О. в судове засідання не з`явився, просив слухати справу у відсутність заінтересованої особи- ОСОБА_2 та її представника , проти задоволення заяви не заперечує та покладається при вирішенні її по суті на розсуд суду .

Представник Департамент служб у справах дітей Харківської міської в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи сповіщений в установленому порядку.

Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 червня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу заявник має сина, ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження від 19 листопада 2021 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Серія НОМЕР_1 ), актовий запис за №3377.

Протягом останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, стосунки розладились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 р. по справі №643/1778/24 шлюб було розірвано.

Підставою для розірвання шлюбу також були ті обставини, що у батьків різні погляди на виховання дитини. Мати байдужа до життя сина, вихованням не займається, а також не забезпечує дитину достатнім рівнем піклування.

Протягом останніх двох років дитина проживає виключно з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на повному утриманні та вихованні батька, ОСОБА_1 .

Заступником начальника Служби - завідувачем сектору забезпечення реалізації прав дитини ССД по Салтівському району, завідувачем сектору з питань захисту прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ССД по Салтівському району проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.04.2024 року.

Зазначеним актом визначено місце проживання дитини з батьком та наявність всіх необхідних умов для виховання та розвитку дитини. Стосунки теплі та люблячі.

Протягом тривалого часу мати зв`язку з дитиною майже не підтримує, вихованням не займається, життям не цікавиться, не дбає про сина, його розвиток та здоров`я.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 р. №208 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , а також покладено обов`язок щодо виховання та утримання малолітнього сина.

Наявність зазначеного рішення підтверджує факт відсутності матері в житті дитини та одночасно наявність одноособового обов`язку виховання та утримання дитини ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , з батьком - ОСОБА_1 , та покласти на ОСОБА_1 обов`язки по самостійному вихованню та утриманню дитини.

Даний факт підтверджується ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.06.2024 р. по справі № 643/5785/24.

Батько самостійно вирішує побутові проблеми задля інтересів сина, що виникають з приводу виховання та проживання.

Проскурін ОСОБА_4 - малолітня дитина віком 2 роки.

Батько повністю опікується інтересами і потребами сина, піклується про сина, самостійно займається вихованням, навчанням, харчуванням, слідкує за його розвитком та здоров`ям.

Для дитини батьком створено усі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку.

Згідно з листом №14.02-1 від 14.02.2024 р. наданим Дитячим медичним центром Ліни Барської, де дитина знаходиться на обліку, ОСОБА_1 відвідує лікарів, піклується, доглядає за станом здоров`я дитини. Батько здійснює догляд за сином та виконує всі рекомендації лікарів (копія документу додається).

ОСОБА_1 є засновником та директором Приватного підприємства «ОВЕРЛІД». Успішно працює понад 7 років, має стабільний дохід, який дозволяє забезпечити дитину усім необхідним для повноцінної життєдіяльності.

Заявник має постійне місце проживання та роботи.

Вищезазначене дає можливість стверджувати про забезпеченість батька, турботу про благополуччя дитини, відповідальність та піклування про умови життя дитини.

Відтак, відповідно до ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України та статті 31 Цивільного кодексу України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.ч. 1 та 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Положеннями ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 р. №208 вже визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Також, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За ч.ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Разом з тим, за змістом ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відносини батька та дитини, прихильність дитини до батька, наявність рішення органу опіки та піклування, а також наявність позовної заяви матері свідчать про те, що батько добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним.

У даному випадку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали встановлення факту проживання дитини з батьком та юридичного підтвердження самостійного виховання та утримання сина батьком.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що на даний час заявник потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення заяви в повному обсязі .

Керуючись ст.ст. 4-13, 76-81, 89, 141-142, 151, 157, 161, 206,211, 258-259, 264- 265, 272, 280-281, 315 ЦПК України, ст. 6, 7, 141, 150, 155, 157, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України ,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_1 , (РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком, ОСОБА_1 , (РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення або виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи,якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення,має правона поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільно-процессуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м.Харкова.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Майстренко О.М.