Справа № 510/2078/17
Провадження № 2/510/147/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.24 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Сорокіна К.В.,

- при секретарі Івановій Н.С.

За участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 2114 кв.м. Також ОСОБА_1 просила виділити їй в натурі з житлового будинку АДРЕСА_1 наступні приміщення: (житлові) № 5 площею 12,4 кв.м, № 6 площею 14,0 кв.м., коридор № 7 площею 15,0 кв.м., підвал с тамбуром 1,30-2-05 кв.м., нежитлову прибудову «А» - кухню площею 10,20 кв.м., № 1 (терасу площею 3,90 кв.м., комору - 9,70 кв.м., сараї «Б», «В», «Г», «Д»), частину присадибної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 1057 кв.м з боку розташування сараїв «Б», «В», «Г», «Д».

В подальшому позивачка змінила та збільшила позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на: частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Представник відповідача адвокат Златі Н.С. заявила про застосування строку позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідно до норм ст.ст. 257, 258 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки, а перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка у позовній заяві зазначила, що за період шлюбу був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 , шлюб було розірвано 05.08.2010 р., таким чином строк позовної давності сплинув 05.08.2013 р., позивачка із позовом звернулась 14.12.2017 р.

Попереднім представником позивачки ОСОБА_4 було подано заперечення проти застосування строку позовної давності в яких зазначено, що відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.В кінці 2014 р. відповідач почав чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, у зв`язку з чим позивачка почала збирати документи для виділу своєї частки в натурі у судовому порядку, в результаті чого вона дізналась, що власником всього спірного будинку є відповідач. Таким чином позивачка фактично дізналась про порушення свого права у грудні 2014 р., тобто позовна заява подана в межах строку позовної давності.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років із дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 усправі (№ 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачка звернулась до суду в межах строку позовної давності, оскільки дізналась про порушення свого права у грудні 2014 р.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Позивачка пояснила, що 21.03.1984 р. був укладений шлюб із відповідачем, спірне майно було придбано у період шлюбу. 05.08.2010 р. шлюб було розірвано. У будинку було проведено капітальний ремонт за рахунок спільних коштів, також їм допомагали батьки. Під час укладання договору купівлі - продажу вона була відсутня, у зв`язку із станом здоров`я, оскільки вона була на останньому місяці вагітності. Також вона пояснила, що відповідач здійснив підпал житлового будинку, внаслідок чого вона була вимушена з дітьми жити у знайомих, знімати квартиру. Відповідач переслідував її, погрожував. Всі ці обставини спричинили моральні страждання позивачці. Крім того на відновлення будинку були затрачені значні кошти.

Відповідач та його представник адвокат Златі Н.С. позовні вимоги не визнають в повному обсязі, заперечують проти їх задоволення, просили завершити розгляд справи без їх участі, про що свідчить заява, яка знаходиться в матеріалах справи.

Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: свідоцтво про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прізвище дружини після укладення шлюбу - « ОСОБА_1 », шлюб укладено 21.03.1984 р., актовий запис № 10; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 05.08.2010 р. про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; довідка Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1179 від 14.09.2015 р., згідно якої ОСОБА_1 дійсно мешкала із сім`єю з 1985 р. по 2009 р. по АДРЕСА_1 ; довідка Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1243 від 14.12.2009 р. про склад сім?ї ОСОБА_1 ; акт про пожежу від 15.11.2009 р.; інформація начальника Ренійського РВ ГУ МНС України в Одеській області про пожежу; технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 ; відповідь прокурора Ренійського району на звернення ОСОБА_1 від 12.02.2015 р.; вирок Ренійського районного суду Одеської області відносно ОСОБА_3 за ст. 162 ч. 1 КК України; відповіді прокурора Ренійського району Одеської області на звернення ОСОБА_1 від 14.03.2014 р., 30.08.2012 р., 07.10.2011; заяви ОСОБА_1 прокурору Ренійського району Одеської області, начальнику Ренійського РВ, слідчому Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області; листи слідчого Ренійського вп Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області; офіційне попередження ОСОБА_3 про неприпустимість насильства у сім?ї від 06.02.2009 р.; договір купівлі продажу будинку від 19.06.1985 р., згідно якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок; довідка Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1430 від 02.09.2013 р., згідно якої житловий будинок по АДРЕСА_1 був відремонтований та побудований ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; архівна виписка з рішення 15 сесії 21 скликання Долинської сільради народних депутатів від 23.09.1993 р., згідно якого було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлових будинків у тому числі ОСОБА_3 ; паспорт громадянки України ОСОБА_1 , серія НОМЕР_2 від 29.05.2001 р.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Як зазначено вище, спірний житловий будинок придбано 19.06.1985 року, тобто до набрання чинності СК України, тому, вирішуючи спір у цій частині, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі за текстом - КпШС України), чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.

Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Частиною 1 ст. 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 21.03.1984 р. між сторонами укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі, 19.06.1985 р. відповідач набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачка не була присутня під час укладення договору купівлі - продажу за станом здоров`я. За період шлюбу у будинку зроблено капітальний ремонт за рахунок спільних коштів подружжя, що істотно збільшило його вартість.

Рішенням 15 сесії ХХІ-го скликання Долинської сільради народних депутатів від 23.09.1993 р «Про передання безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків громадянам с. Долинське» ОСОБА_3 у власність передано земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

05.08.2010 р. рішенням Ренійського районного суду Одеської області було розірвано шлюб між сторонами по справі.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч.3ст.368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2020 року у справі № 286/1537/16-ц.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 набутий відповідачем у власність за час перебування у шлюбі з позивачем, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також об`єктом спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідачем доказів того, що спірне майно належить йому особисто і не є спільною сумісною власністю, суду не надано.

Згідно із ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Доказів домовленості між співвласниками щодо розміру часток вказаної нерухомості суду не надано, отже частки співвласників є рівними.

Таким чином суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки в частині визнання права власності за нею на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

З приводу вимог позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. суд зазначає наступне.

Вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди позивачка обґрунтовує протиправними діями відповідача, які виразились у підпалі спірного житлового будинку, в якому вони мешкали разом, в наслідок чого будинок став непридатним до проживання деякий час. Крім того позивачка зазначила, що відповідач виганяв її з дітьми з будинку, внаслідок чого їм довелось шукати притулку у знайомих та родичах, таким чином їй була спричинена моральна шкода, що виразилась у душевних стражданнях, приниженні її честі та гідності.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 року справа №580/1881/19, від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019 у справі № 295/443/17 та від 08.05.2019 у справі № 233/3464/17.

Позивачка обґрунтовує свої вимоги стягнення моральної шкоди протиправними діями відповідача, які виразились у підпалі житлового будинку, однак в матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок відносно ОСОБА_3 за ст. 194 КК України, який набрав законної сили і свідчив про встановлення вини ОСОБА_3 у підпалі будинку. Крім того позивачкою не надано будь-яких допустимих та достатніх доказів того, що дії відповідача будь-яким чином вплинули на стан здоров`я позивача, спричинили погіршення його стану, зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останньої. Самого лише посилання на їх протиправність недостатньо для прийняття рішення про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 81 ЦПК України визначено обов`язок доказування і подання доказів, кожною із сторін, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано жодного документального доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди та на підтвердження причинного зв`язку моральної шкоди із діями заподіювача шкоди, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

На підставі ст. ст. 264, 141 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 774 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 21, 24, 56-57, 60, 62-63, 69-72, 105, 110-112 СК України, ст. ст. 50, 52, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77, 78, 81, 141, 259, 263-265, ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

-частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 774 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін