ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/7675/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року, яка постановлена суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство оборони України, про встановлення юридичних фактів та визнання членом сім`ї загиблого.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та позбавлення позивачки доступу до правосуддя.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки тим обставинам, що у справах №214/5991/22 та №212/3084/22 склад сторін та предмет вимог не є тотожними тим, які є у справі №214/7675/24. Зазначає, що обставини наявності різних та протилежних правових висновків Верховного Суду щодо визначення юрисдикції справ за вимогами про встановлення фактів, тотожних її вимогам, та форми здійснення судочинства в окремому чи позовному провадженні, призвели до ситуації правової невизначеності та неможливості реалізації права позивачки на справедливий суд та на ефективний судовий захист прав у справі №214/7675/24.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Дороша С.П., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, яка набрала законної сили, закрито провадження у справі № 214/5991/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про встановлення юридичних фактів, визнання членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, визнання права на отримання одноразової грошової допомоги, та справу передано за визначеною юрисдикцією на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. За умови закриття провадження у справі № 214/5991/22 та подальшою зміною позовних вимог у суді адміністративної юрисдикції, що є диспозитивним правом позивачки, останньою ініційовано повторне звернення до суду з позовом між тими самими сторонами, і з тих самих підстав. Суд зазначив, що ОСОБА_1 фактично погодилася із закриттям провадження по справі судом апеляційної інстанції та ініціювала направлення справи до адміністративного суду та водночас звернулася до суду повторно з даним позовом. У цій справі позивачка не довела наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. Натомість, у діях позивачки суд вбачає прагнення переглянути в межах цієї справи ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року про закриття провадження у справі, постановлену в іншій справі №214/5991/22, що є неприпустимим та виходить за рамки повноважень суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Одним з проявів верховенства права, підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Як встановлено колегією суддів, у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та просила суд: встановити факт окремого проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин з вересня 2017 року; встановити факт того, що позивач по справі та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, проживав однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з вересня 2017 року по лютий місяць 2022 року; визнати позивачку ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року по справі №214/5991/22 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про встановлення юридичних фактів, визнання членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, визнання права на отримання одноразової грошової допомоги.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув (помер) ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виконання обов`язків військової служби, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали окремо, у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин з вересня 2017 року.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув (помер) ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, в період часу з вересня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виконання обов`язків військової служби.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.02.2023 скасовано, провадження у справі закрито та повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справ такої категорії віднесено до юрисдикції адміністративного суду, роз`яснено їй право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено та передано справу до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, тобто ОСОБА_1 погодилась із закриттям провадження у справі.

Після надходження справи до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, позовну заяву ухвалою від 19 грудня 2023 року залишено без руху.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та виклала їх у наступній редакції: визнати бездіяльність відповідача - Міністерства оборони України, яка полягає у невизнанні за ОСОБА_1 , статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, та права на отримання одноразової грошової допомоги згідно ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІ, в редакції, яка діяла станом на 13.03.2022, протиправною; зобов`язати Міністерство оборони України визнати за ОСОБА_1 , статус члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби; зобов`язати Міністерство оборони України визнати за ОСОБА_1 право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІ, в редакції станом на 13.03.2022 р., у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січеня 2024 року відкрито провадження у справі.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , які заявлені в межах даної цивільної справи, були предметом судового спору у цивільній справі №214/5991/22 за позовном ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про встановлення юридичних фактів, визнання членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, визнання права на отримання одноразової грошової допомоги, провадження у якій закрито постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, та подальша зміна предмету позову в межах розгляду справи у порядку адміністративного судочинства вказаних обставин не спростовує.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Також, судом першої інстанції вірно звернуто увагу позивачки ОСОБА_1 на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: