КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 370/2521/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8977/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 лютого 2024 року, постановлене під головуванням судді Білоцької Л.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 червня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 903; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 40 % від усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття (а.с. 2-6).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 червня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 903. Сторони від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що сімейне життя з відповідачем не склалось через розходження поглядів на життя та сімейні відносини, відсутність порозуміння. Шлюбні відносини фактично припинено, разом сторони не проживають впродовж останніх півтора роки, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя суперечить особистим інтересам позивача. Примирення та збереження шлюбу - неможливі. Окрім того, між сторонами не досягнуто згоди щодо утримання їх дітей, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_1 має стабільних дохід, здійснює господарську діяльність як фізична особа-підприємець, стан здоров`я відповідача задовільний, встановленої групи інвалідності останній не має, на утриманні непрацездатних батьків чи інших дітей відповідач не має(а.с. 2-6).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 07 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково. Розірвано шлюб, зареєстрований 24 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 903. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05 жовтня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 26-27).

Не погодившись з рішенням районного суду, 05 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині стягнення аліментів на утримання дітей та ухвалити в цій частині нове рішення , яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з позивача судові витрати (а.с. 32-42).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався на те, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням фактичних обставин, які мають значення для справи, правильного вирішення справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Зазначав, що ОСОБА_3 фактично проживає з відповідачем та має намір в подальшому проживати в своїй кімнаті в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Вказане підтверджується актом обстеження умов проживання від 29 лютого 2024 року, складеним Службою у справах дітей Макарівської селищної ради. Вказував, що старший син ОСОБА_3 перебуває на повному його матеріальному забезпеченні, він придбаває продукти та одяг, побутові речі, вони часто проводять разом час, спільно подорожують та активно відпочивають. В той час, ОСОБА_2 участі в матеріальному забезпеченні старшого сина не приймає. Стверджував, що він бере участь в матеріальному забезпеченні молодшого сина ОСОБА_4 . Зазначав, що позивач вчиняє психологічний тиск та погрожує найняти людей для здійснення фізичної розправи, у зв`язку з чим 29 лютого 2024 року він був змушений звернутися до правоохоронних органів.

Звертав увагу, що в матеріалах справи міститься конверт з ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2023 року, який був направлений відповідачу за адресою АДРЕСА_2 , який повернувся до суду з відміткою працівників пошти «за закінченням терміну зберігання». Вказував, що не отримував жодних повідомлень з відділень поштового зв`язку, а про наявність судової справи дізнався лише 09 лютого 2024 року, коли отримав повідомлення про наявність судового рішення в за стосунку «Дія». При цьому, в позові зазначався номер телефону відповідача, проте, судом першої інстанції не вжито заходів щодо повідомлення останнього про відкриття провадження у справі телефонограмою, не здійснено повторного відправлення листа засобами поштового зв`язку. Відтак, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме ст. 128 ЦПК України оскільки відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд даної справи.

Також, посилався на те, що судом було проігноровано те, що позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що батько проживає окремо від дітей, а також не підтверджено й те, що позивач проживає з обома дітьми та утримує їх.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення аліментів з відповідача на неповнолітнього сина ОСОБА_3 . суд не вислухав думку дитини щодо його місця проживання, не допитано його як свідка, не враховано, що ОСОБА_3 проживає та має намір й надалі проживати у квартирі, що належить відповідачу на праві власності.

Зазначав, що не заперечує проти сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_4 , адже повністю зацікавлений в його фізичному та духовному розвитку, бере безпосередню участь в його вихованні. Проте, з огляду на те, що старший син ОСОБА_3 проживає разом з відповідачем, заперечує проти стягнення аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частини усіх доходів (а.с. 32-42).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 903, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24 червня 2005 року (а.с. 9). Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30 червня 2021 року, батьками є: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 23 вересня 2014 року, батьками є: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (а.с. 11).

З довідки про місце проживання особи за період з 01 жовтня 2013 року по 04 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12).

З довідки про місце проживання особи за період з 30 вересня 2014 року по 04 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13).

З довідки про місце проживання особи за період з 20 листопада 2013 року по 04 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 14).

Позивач зазначала, що на час звернення з даним позовом діти проживали разом з нею та перебували на її утриманні.

Подружніх стосунків позивач та відповідач не підтримують, спільне господарство не ведуть, тому суд першої інстанції дійшов висновку про розірвання шлюбу між сторонами.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржується, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частина 1 статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За змістом ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч. 3 ст. 80 СК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь аліменти на утримання дітей у твердій в розмірі 40 % від усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач-батько повинен утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, обставин які б перешкоджали цьому не встановлено, а з урахуванням мінімального розміру аліментів на дитину, а також з врахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вважав за необхідне стягувати із відповідача аліменти на утриманні дітей у розмірі 1/3 частини його доходу. При цьому, позивачем у позовній заяві не обґрунтовано заявлений розмір аліментів 40 % від усіх видів доходу відповідача з посиланням на фактичні обставини та витрати, які позивач несе на утримання дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідач зазначав, що син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з ним та має намір в подальшому проживати в своїй кімнаті в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві особистої приватної власності.

На підтвердження вказаних доводів долучив до апеляційної скарги акт обстеження умов проживання від 29 лютого 2024 року, в якому зазначено, що дитина ОСОБА_3 виявив бажання проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 з мамою або татом (а.с. 60-61,62).

Колегія суддів не може прийняти до уваги вказаний акт обстеження умов проживання від 29 лютого 2024 року, враховуючи те, що рішення Макарівським районним судом Київської області у даній справі було ухвалено 07 лютого 2024 року, проте вказаний акт датований 29 лютим 2024 року, тобто є новим доказом по справі, який не міг бути предметом дослідження судом першої інстанції під час розгляду справи, оскільки на момент ухвалення рішення такого доказу не існувало. При цьому, такий акт не підтверджує період проживання дитини з відповідачем за який районним судом стягнуто аліменти.

Разом з тим, інших доказів на підтвердження факту проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент винесення рішення судом першої інстанції стороною відповідача до суду не надано, тому колегія відхиляє вказані доводи апеляційної скарги.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не з`ясовано думку дитини - ОСОБА_3 щодо бажаного місця проживання. Проте, колегія суддів відхиляє вказані доводи, оскільки предметом розгляду даної справи є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, і вимог щодо визначення місця проживання дітей (дитини) у цьому провадженні заявлено не було.

Також, в апеляційній скарзі апелянт зазначав, що судом першої інстанції порушено норми ст. 128 ЦПК України, оскільки відповідач не був повідомлений про розгляд справи належним чином.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи апеляційної скарги та встановила, що ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, в приміщенні Макарівського районного суду Київської області за адресою: Київська область, Бучанський район, смт Макарів, вул. Димитрія Ростовського, 35 (а.с. 19-20).

В матеріалах справи міститься супровідний лист про направлення ОСОБА_1 для відома ухвали суду від 06 жовтня 2023 року про відкриття провадження у справі № 370/2521/23 разом з копією позовної заяви з доданими до неї документами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21).

Поштова кореспонденція з ухвалою про відкриття провадження у справі № 370/2521/23 разом з копією позовної заяви з доданими до неї документами повернулася до суду від ОСОБА_1 з відміткою працівників пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 22-23).

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Судом вказана справа розглянута за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень п. 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Предметом позовних вимог ОСОБА_7 , які розглянуті районним судом, є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Отже, зазначену справу суд першої інстанції розглянув відповідно до вимог ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відтак, доводи апелянта про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 в даному випадку не впливає на правильність висновків суду першої інстанції та не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення на підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

При цьому, судом апеляційної інстанції забезпечено право апелянта на перегляд апеляційним судом оскаржуваного рішення по суті спору, розглядом заяв і доказів, які відповідач за його твердженням не мав можливості надати до районного суду.

Враховуючи, що матеріали справи не місять доказів того, що відповідач немає змоги надавати кошти на утримання дітей до досягнення ними повноліття, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідач має фінансову спроможність сплачувати на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття.

При цьому, на думку колегії суддів, таке судове рішення не перешкоджає заявляти вимоги про визначення місця проживання дітей (дитини) та (або) про зменшення (збільшення) розміру стягуваних аліментів, проте таких вимог у цьому провадженні заявлено не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 травня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова