Справа № 344/2883/24
Провадження № 22-ц/4808/1378/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Василишин Л.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

учасники справи

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2024 року, яке ухвалено судом у складі судді Бабій О.М.,

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , 30.11.2007 року уклали кредитний договір № IFI0GI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 160 000 грн на термін до 30.11.2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у оозрахунку заборгованості за договором № IFI0GI, у зв`язку з чим, станом на 29.01.2024 року утворилась заборгованість у розмірі 290 311, 27 грн, яка складається з: 136149,81 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 150 922,36 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3239,10 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 06.04.2017 по 06.04.2017 роки.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 30.11.2007 року укладено кредитнй договір № IFI0GI000000196, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 160000,00 грн на термін до 30.11.2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору, відповідач свої зобов`язання не виконав, не здійснив своєчасного погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Строк дії договору згідно п.5.1 діє до повного виконання зобов`язань тому, банк продовжує здійснювати нарахування пені, відсотків.

Вважає, що посилання відповідача на практику ВСУ зводяться до того, що строк кредитного договору закінчився, проте відповідачем ототожнюються поняття. Оскільки вимога пред`явлена в рамках ст. 35 ЗУ «Про Іпотеку», тому строк дії договору згідно п. 5.1 діє до повного виконання зобов`язань.

Згідно п.10.1 кредитного договору, договір діє до повного виконання зобов`язань. Вказані зміни повинні бути оформлені додатковою угодою та засвідчені підписами сторін. Однак, між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань. Строки виконання зобов`язань за договором змінені не були і сторони продовжують керуватися умовами договору IFI0GI від 30.11.2007 року, тому строк звернення з вимогою до відповідача не минув.

Щодо правомірності нарахування відсотків до повного погашення заборгованості, скаржник зазначив, що закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 30.11.2027 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача до спливу строку позовної давності. Обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано .

Крім того, судом першої інстанції не враховано що з 2016 року по 2018 рік, виконавчий напис нотаріуса знаходився на виконанні в ВДВС, а також судом та не застосовано пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник Розганюк Т.Є., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначила, що АТ КБ «Приватбанк» у зв?язку з порушенням позичальником строків сплати платежів, у відповідності до пунктів 5.2.4 і 6.3 договору про іпотечний кредит тричі направляв позичальнику вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та інших платежів в повному обсязі у визначений у вимогах строку. Остання письмова вимога про усунення порушень за договором про іпотечний кредит від 28.10.2016 року, відправлена 19.11.2016 та отримана позичальником 24.11.2016 року , якою встановлено строк сплати кредиту в повному обсязі протягом 5 календарних днів з дати відправлення вимоги.

25 листопада 2016 року вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований за №10364, згідно якого стягнуто з відповідача грошові кошти у сумі 195 354,22 грн (в т.ч. 143 809,98 грн заборгованість за тілом кредиту) на користь ПАТ «КБ «Приватбанк», як борг за кредитним договором №IFIOGI від 30.11.2007 року. Даний виконавчий напис нотаріуса стягувачем було звернуто до примусового виконання (01.06.2017 відкрито виконавче провадження), однак, в подальшому 22.11.2018 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»(за письмовою заявою стягувача.).

Позивач скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, сплати процентів, шляхом направлення ОСОБА_1 письмових вимог про дострокове повернення коштів, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Вважає, що вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, може бути застосована до дня, встановленого кредитором у першій вимозі про дострокове повернення кредиту від 15.06.2011 року, а саме до 03.08.2011 року.

3 04 серпня 2011 року банк мав право нараховувати заборгованість з врахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Проте, згідно розрахунку заборгованості позивач нараховував проценти та неустойку відповідно до умов договору до 29.01.2024 року, що є неправильним.

Після отримання першої вимоги про дострокове повернення кредиту в липні 2011 року ОСОБА_1 продовжував сплачувати щомісячні платежі за кредитом по березень 2015 року, останній платіж здійснено 30.03.2015 у розмірі 2132,00 грн, тому має місце переривання перебігу позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Третьою вимогою кредитора про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, оформленою як письмова вимога про усунення порушень за договором про іпотечний кредит, яка складена 28.10.2016 та направлена ОСОБА_1 поштовим зв`язком 19.11.2016, Банк змінив кінцевий строк погашення кредиту на 24 листопада 2016 року (п?ять днів з 19.11.2016) Після цієї дати ОСОБА_1 не сплачував жодних платежів, тому для кредитора з 25.11.2016 розпочався перебіг позовної давності для звернення до суду з цим позовом, який відповідно до статті 257 ЦК України сплив 25 листопада 2019 року. Натомість банк звернувся з даним позовом тільки в лютому 2024 році, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності, з чим погодився суд першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Переглядаючи рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.

Судом вставлено, що 30.11.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № IFIOG1, згідно пункту 1.1 якого кредитор надав позичальнику кредит сумі 160 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних та кінцевим строком погашення не пізніше 30.11.2027 року.

Відповідно до пункту 2.4 Договору позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2131,53 грн шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1 відкритий у кредитора.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 5.2.4. кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків та інших платежів у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором або іпотечним договором, зокрема, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад два місяці.

Згідно пункту 6.3. Договору виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до пункту 5.2.4 цього Договору повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше тридцяти календарних днів з дати її отримання.

Згідно розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, який надано позивачеи станом на 29.01.2024 загальна сума заборгованості становить 290 311,27 грн, з них: 136 149,81 грн - заборгованість за тілом кредиту; 150 922,36 грн - заборгованість за процентами; 3 239,10 грн - нарахована пеня за період з 06.04.2017р. по 06.04.2017.

Останній раз ОСОБА_1 погашав кредит 26.12.2014 року на суму 2150 грн, що підтверджується випискою по руху коштів за кредитним договором № IFI0GI від 30.11.2017 року,

АТ КБ «Приватбанк» на адресу позичальника направляв вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та інших платежів в повному обсязі у визначений у вимогах строк: вимога про дострокове повернення кредиту від 15.06.2011року № 30.1.0.0/2-DMO в 30-денний строк з дня отримання, яка отримана позичальником 04.07.2011; вимога про дострокове повернення кредиту від 29.02.2012 № в тижневий термін, яка отримана позичальником 26.05.2012; письмова вимога про усунення порушень за договором про іпотечний кредит від 28.10.2016, відправлена 19.11.2016 та отримана позичальником 24.11.2016, в якій встановлено строк сплати в повному обсязі протягом 5 календарних днів з дати відправлення вимоги.

25.11.2016 року вчинено виконавчий напис нотаріуса, який зареєстрований за №10364, згідно якого стягнуто грошові кошти у сумі 195 354,22 грн з відповідача на користь ПАТ «КБ «Приватбанк». Даний виконавчий напис нотаріуса було звернуто до примусового виконання -01.06.2017 відкрито виконавче провадження, 22.11.2018 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» - за письмовою заявою стягувача.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд застосувати строк позовної давності.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів,а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом установлено, що банк 15.06.2011 року направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту № 30.1.0.0/2-DMO в якій встановив строк повернення всієї суми кредиту в 30-денний строк з дня отримання вимоги.

29.02.2012 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту.

28.10.2016 року позивач на адресу відповідача направив письмову вимогу про усунення порушень за договором про іпотечний кредит в якій встановлено строк сплати в повному обсязі кредитної заборгованості протягом 5 календарних днів з дати відправлення вимоги. Згідно вказаної вимоги, банк на підставі ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України вимагав від відповідача достроково сплатити суму боргу за кредитним ждоговором у розмірі 195854, 22 грн, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 143809, 98 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 34125, 16 грн; заборгованості з пені у розмірі 17919 грн.

Вказана дострокова вимога отримана відповідачем 19.11.2016 року. За таких підстав, матеріалами справи встановлено, що банк 28.10.20 16 року заявив до позичальника вимогу про дострокове виконання зобов`язання боржника за кредитним договором № IFIOG1. Представник скаржника в судовому засіданні пояснив, що відсотки нараховані за кредитом з 06.04.2017 року, а пеня як зазначено у позовній заяві, тобто після строку зміни строку кредитування.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, пред`явивши 28.10.2016 року до позичальника досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором (частина друга статті 1050 ЦК України), кінцевий строк погашення заборгованості змінено на 19.11.2016 року, а тому у позивача немає правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та пеню.

За таких обставин висновок суду про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення відсотків, пені є правильним, оскільки вони нараховані після зміни строку виконання основного зобов`язання. Між тим, суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні в цій частині заявлених вимог зі спливом строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Після отримання відповідачем вимоги банку від 28.10.2016 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором з 19 листопада 2016 року почався відлік позовної давності за відповідними вимогами, оскільки у вимозі про дострокове повернення кредиту банк вимагав сплати всієї суми заборгованості за тілом кредиту як поточної так і простроченої.

Позов у цій справі пред`явлено 15.02.2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні вимог позову. А тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника, що на примусовому виконання знаходився виконавчий напис нотаріуса, тому строк позовної давності перервався, оскільки пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до примусового виконання не перериває строку позовної давності.

Посилання скаржника про те, що судом не застосовано пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українив редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, не заслуговують на увагу, оскільки строк сплинув 19.11.2019 року.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо підстави відмовлення у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків та пені, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, зважаючи на те, що зміна мотивувальної частини оскаржуваного рішення не призвела до ухвалення іншого по суті рішення та задоволення вимог апеляційної скарги, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Л.В. Василишин

В.А. Девляшевський