ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 381/26/20

провадження № 61-2350св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року під головуванням судді Соловей Г. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А. у справі за позовом керівника Фастівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Фастівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві розпорядження держави земельними ділянками водного фонду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року керівник Фастівської місцевої прокуратури, діючи в інтересах Київської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом, в якому, враховуючи заяву про зміну предмета позову (а. с. 216, том 1) просив:

- усунути перешкоди у праві розпорядження держави в особі Київської обласної державної адміністрації шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:001:0133; :01:001:0134; :01:001:0139; 0:01:001:0137; :01:001:0136; :01:001:0138; :01:001:0135; :01:001:0132, що розташовані на території Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства в адміністративних межах Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, місцевою прокуратурою виявлені порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Рішеннями Фастівської районної державної адміністрації Київської області

від 01 вересня 2009 року за № 955 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 4 громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного розпорядження громадянам ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 зареєстровано та видано державні акти на право власності на земельні ділянки.

У подальшому вищевказані земельні ділянки були відчужені відповідачу

ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку Державного науково-виробничого об`єднання «Картографія» від 12 листопада 2019 року за № 1117 відчужені відповідачу земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду - на прибережну захисну смугу річки Ірпінь, яка відноситься до середніх річок.

Таким чином, на думку прокурора, розпорядження Фастівської районної державної адміністрації в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 земельних ділянок є недійсними, а земельні ділянки підлягають поверненню у власність держави.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 07 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності прокурором позовних вимог.

Суди вважали, що відомості, відображені у копії відповіді Державного науково-виробничого об`єднання «Картографія», одержаній на запит прокурора, не можуть бути розцінені як допустимі докази накладення частин земельних ділянок на землі водного фонду.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначав, що з відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 02 березня 2020 року за № 60/21 вбачається, що проекти землеустрою, метою яких було встановлення прибережної захисної смуги річки Ірпінь на погодження до Держводагентства не надходили.

Допустимими доказами у даній справі можуть бути: акти органів влади; проекти землеустрою, виготовлені компетентними особами; містобудівна документація, розроблена та затверджена компетентними особами; технічна документація на землю, схеми водоохоронних земель, обмінні файли, виготовлені компетентними особами; дані з Державного земельного кадастру, дані з Публічної кадастрової карти та інші офіційні документи із землеустрою.

Із статуту Державного науково-виробничого підприємства «Картографія», відповідь якого на запит прокурора фактично покладена в обґрунтування позовної заяви, вбачається, що воно не є компетентним органом влади у сфері землеустрою, йому не надано право складати проекти землеустрою, містобудівну документацію, технічну документацію на землю, створювати обмінні файли, схеми водоохоронних земель на певній території, вносити дані до Державного земельного кадастру, та створювати інші офіційні документи із землеустрою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня

2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі

№ 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 07 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц,

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц.

Вказує, що суди попередніх інстанцій також залишили поза увагою ту обставину, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги річки Ірпінь, яка також була визначена та встановлена у ході землевпорядних робіт щодо поділу земельних ділянок ФОП ОСОБА_5 на яких також розміщується дренажний канал.

Обізнаність відповідача про перебування оспорюваних земельних ділянок у прибережній смузі річки Ірпінь також підтверджується тим, що після подачі позовної заяви у цій справі ОСОБА_1 здійснив їх поділ.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Перегон Ю. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому у задоволенні касаційної скарги відповідачів просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Представник відповідача зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтується на матеріалах справи та є правильними.

Посилання касаційної скарги на неврахування правових висновків Верховного Суду не заслуговують на увагу, адже суди попередніх інстанцій у цій справі не досліджували та не вирішували питання щодо тих обставин, за яких викладені висновки Верховним Судом у наведених касатором справах.

Позиція інших учасників справи

У травні 2023 року від представника Київської обласної державної адміністрації - Дзюбенко О. до Верховного Суду надійшли письмові пояснення в яких він просить касаційну скаргу задовольнити в повному обсязі, оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на ту обставину, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону.

Невизначеність межі прибережної захисної смуги не надає можливості до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену зону від урізу води.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 20 квітня 2023 року відкрив провадження та витребував справу № 381/26/20 із Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Справа № 381/26/20 надійшла до Верховного Суду 19 травня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 04 грудня 2023 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації Київської області

від 01 вересня 2009 року № 955 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, вирішено передати у власність земельні ділянки громадянам України, зокрема ОСОБА_4 :01:001:0079), ОСОБА_4 :01:001:0078), ОСОБА_3 :01:001:0077) та ОСОБА_2 :01:001:0076) для ведення особистого селянського господарства в межах Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Спірні земельні ділянки на час прийняття рішення про їх відведення у 2007 році відносилися до земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вищевказані земельні ділянки 12 жовтня 2018 року на підставі договорів купівлі-продажу були відчужені на користь ОСОБА_1 .

У подальшому відповідач ОСОБА_1 здійснив поділ земельних ділянок з вищевказаними кадастровими номерами на 8 земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, :01:001:0137, :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132.

Прокурор додав до матеріалів справи лист Державного науково-виробничого об`єднання «Картографія» від 12 листопада 2019 року за № 1117, який було надано на вимогу Фастівської місцевої прокуратури Київської області в якому йшлося про те, що площі земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0078, :01:001:0079 накладені на землі водного фонду. Крім того, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0079 перетинають дренажний канал шириною 3 м в межах прибрежної 100-метрової водоохоронної смуги річки Ірпінь.

На підтвердження вказаного до відповіді були додані:

- схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1997 рік;

- схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Викопіювання з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2011 рік.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності прокурором позовних вимог.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком, враховуючи таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 1 ВК України водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт).

Статтею 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать, зокрема, водотоки (річки, струмки).

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать землі під водними об`єктами загальнодержавного значення.

За змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Судами встановлено, що розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 01 вересня 2009 року за № 955 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, вирішено передати у власність земельні ділянки громадянам України, зокрема ОСОБА_4 :01:001:0079), ОСОБА_4 :01:001:0078), ОСОБА_3 :01:001:0077) та

ОСОБА_2 :01:001:0076) для ведення особистого селянського господарства в межах Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Пізніше - 12 жовтня 2018 року ці земельні ділянки, на підставі договорів купівлі-продажу, були відчужені на користь ОСОБА_1 , який під час розгляду цієї справи здійснив їх поділ.

З відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 02 березня 2020 року за № 60/21 встановлено, що проекти землеустрою, метою яких було встановлення прибережної захисної смуги річки Ірпінь на погодження до Держводагенства не надходили.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд вважав обґрунтованими висновки місцевого суду про те, що відомості, відображені у відповіді Державного науково-виробничого об`єднання «Картографія», одержаній на запит прокурора, не можуть бути розцінені як допустимі докази накладення частин земельних ділянок на землі водного фонду.

Водночас, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Застосовуючи зазначені норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

Установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону.

Відповідно до вимог частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суди не здійснили такої правової оцінки поданим доказам і належним чином не мотивували невідповідність поданих прокурором доказів.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою правильного вирішення справи. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля об`єктивного вирішення справи.

Отже, з урахуванням доводів касаційної скарги щодо оцінки доказів, наявних у матеріалах справи, висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів, що спірні земельні ділянки не накладаються на землі водного фонду, а саме прибережну захисну смугу річки Ірпінь є передчасними.

Як вбачається із змісту постанови апеляційного суду він вважав, що Державне науково-виробниче підприємство «Картографія» не є компетентним органом влади у сфері землеустрою, йому не надано право складати проекти землеустрою, містобудівну документацію, технічну документацію на землю, створювати обмінні файли, схеми водоохоронних земель на певній території, вносити дані до Державного земельного кадастру, та створювати інші офіційні документи із землеустрою.

Разом із тим суди обох попередніх інстанцій залишили поза увагою ту обставину, що 30 червня 2020 року прокурором було долучено до матеріалів справи Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку відносно земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:001:0132; :01:001:0135; :01:001:0136; :01:001:0138, які містять обмеження - прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах (а. с. 176-190, том 1).

Вказані довідки були сформовані Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 14 січня 2015 року № 15 (далі - Положення; у редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду з позовом), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 3 Положення встановлено, що одним з основних завдань Держгеокадастру реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Отже, апеляційним судом не надано жодної оцінки цим доказам, складеним центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин та землеустрою, хоча доводи про це містила апеляційна скарга та не з`ясовано належним чином призначення земельної ділянки, яка передана у власність.

Крім того суди не врахували те, що прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій. Межі такої прибережної захисної смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Тобто віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення не спростовує той факт, що ця земля може бути одночасно землею водного фонду, передача якої у приватну власність заборонена.

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності та передчасно погодився із висновком місцевого суду, який дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Вказані у касаційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження щодо порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції судового рішення.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно об`єктивно перевірити обґрунтованість позовних вимог, доводів апеляційної скарги та сприяти вирішенню заявлених у справі вимог, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, а також вирішити питання про те, чи може рішення місцевого суду в майбутньому вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі.

Доводи, наведені у позовній заяві та апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими.

Верховний Суд також зазначає, що суд першої інстанції ухвалою від 20 липня

2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про призначення судової земельно-технічної експертизи задовольнив.

Призначив у справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставив такі питання:

1. Чи відповідала розроблена технічна документація на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0078, :01:001:0079 та її затвердження вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на момент її розроблення та затвердження?

2. Яка крутизна схилу в місці розташування земельних ділянок з такими кадастровими номерами: :01:001:0136, :01:001:0138, :01:0010135, :01:001:0132?

3. Чи накладаються земельні ділянки з такими кадастровими номерами: :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, :01:001:0137; :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132 на прибережну захисну смугу річки Ірпінь та яка площа такого накладання із відображенням такого накладання на відповідній схемі?

4. Встановити (визначити) на місцевості межі прибережної захисної смуги річки Ірпінь в місці розташування земельних ділянок з такими кадастровими номерами: :01:001:0136, :01:001:0138, :01:0010135, :01:001:0132.

5. Чи відносились земельні ділянки з такими кадастровими номерами: :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0078, :01:001:0079 до земель водного фонду на момент розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо цих ділянок?

6. Чи відносяться земельні ділянки з такими кадастровими номерами: :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, :01:001:0137; :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132 до земель водного фонду?

7. Чи розміщується в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0077, :01:001:0076, :01:001:0078, :01:001:0079, :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, :01:001:0137, :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132 водойма - канал із зазначенням розміру його прибережної захисної смуги?

Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

29 січня 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області поновив провадження у справі, оскільки станом на 29 січня 2021 року до суду не надійшли жодні відомості щодо виконання клопотання експерта про оплату вартості експертизи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 707/1429/21 звертав увагу на те, що за відсутності проведеної відповідної земельно-технічної експертизи у суду відсутні підстави безспірно стверджувати, що на момент прийняття оспорюваного рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» у частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, спірна земельна ділянка не належала до земель водного фонду.

У статті 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо.

Проте, місцевий суд не з`ясував чи хтось із сторін спору ухилявся від проведення експертизи, що могло б бути підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 109 ЦПК України, а апеляційний суд на вказану обставину належної уваги не звернув.

Крім того колегія суддів вважає за можливе звернути увагу суду апеляційної інстанції на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зроблено висновок про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Подібні правові висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (провадження 12-2гс19),

від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20),

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження 14-2цс21).

Крім того Верховний Суд звертає увагу на те, що звернувшись із цим позовом прокурор посилався на приписи статті 391 ЦК України, а у пункті 7.47. постанови Великої Палати Верховного Суду міститься висновок про те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 14 ГПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року справі

№ 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

Є. В. Петров

В. В. Пророк