ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4357/24 Справа № 205/9653/23 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Альфа Страхування, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Альфа Страхування (далі ПрАТ СК Альфа Страхування), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 вересня 2020 року о 17 годині 00 хвилин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz GL450», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул.Набережна Заводська у м.Дніпрі в районі е/о 487, не вибрала безпечної швидкості для руху і дистанції, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Geely MK Cross», державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням, та з автомобілем «Chevrolet Aveo», під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було спричинено матеріальну шкоду, чим відповідачка порушила п. п. 12.1, 13.1 ПДР. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року встановлено вину ОСОБА_2 у порушенні ПДР та притягнуто її до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Вказував, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ СК «Альфа Страхування». 22 вересня 2020 року він звернувся до страхової компанії з відповідною заявою про настання страхової події і виплату страхового відшкодування, та згідно з висновком №7625, який складено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , за замовленням ПрАТ СК «Альфа Страхування», вартість відновлювального ремонту становить 68521,27 грн. (включаючи ПДВ на запчастини і матеріали), а вартість матеріального збитку, з урахуванням ПДВ 51042,41 грн. і без урахування ПДВ 46987,68 грн. Посилався на те, що загальний розмір страхового відшкодування склав 45487,58 грн. і до виплати не увійшла франшиза в розмірі 1500 грн. Зазначав, що 22 вересня 2020 року ним до ПрАТ СК «Альфа Страхування» було подано заяву про направлення представника страховика для проведення незалежної експертизи 28 вересня 2020 року, яку було проведено за його участі та участі представника страхової компанії суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 . Згідно з висновком №7814 якого вартість відновлювального ремонту складає 76312,03 грн. Відповідачка повинна відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, в розмірі 30824,45 грн. та понесені ним витрати на експертне дослідження в сумі 3500 грн. У зв`язку з чим просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 30824,45 грн., а також витрати за проведення експертного дослідження в сумі 3500 грн. та судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції проігноровано наданий ним висновок №7814 від 07 жовтня 2020 року. Посилання суду на відсутність доказів участі представника ПрАТ СК Альфа Страхування у проведенні огляду його транспортного засобу 28 вересня 2020 року, спростовується обставинами зафіксованими у висновку №7814 від 28 вересня 2020 року, де зазначено, що огляд проходив за участі представника страхової компанії.

Учасники справи своїм правом на надання відзиву, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористались.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 34324,45 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до висновку експертного дослідження №7625, складеного 03 грудня 2020 року на замовлення ПрАТ СК «Альфа Страхування» судовим експертом Рябчуком А.В. (ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг») розмір збитків, заподіяних транспортного засобу «Geely MK Cross», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження, станом на дату оцінки (18 вересня 2020 року) становить 51042,41 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали фарбування), а вартість матеріального збитку без урахування ПДВ - 46987,68 грн.

З наданих відповідей ПрАТ СК «Альфа Страхування» №1239.609.20.01-001539.10 від 06 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 32404,79 грн. (з урахуванням коефіцієнту зносу на замінні складові, за вирахуванням франшизи в розмірі 1500 грн);

за №1239.609.20.01-002484.12 від 30 грудня 2020 року ПрАТ СК «Альфа Страхування» повідомлено про загальний розмір страхового відшкодування щодо пошкодженого автомобіля «Geely MK Cross», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до висновку №7625 від 03 грудня 2020 року, з урахуванням коефіцієнту зносу на замінні складові, за вирахуванням франшизи в розмірі 1500 грн, та виплаченою сумою 32404,79 грн., складає 13082,89 грн, таким чином, кінцевий розрахунок: 46 987,58 32 404,79 1 500 = 13082,79 грн.

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «Альфа Страхування» з заявою про направлення незалежного експерта 28 вересня 2020 року о 14 годині 00 хвилин за адресою: пр.Слобожанський, 29-А СТО «Автомотів» для участі в огляді автомобіля «Geely MK Cross», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно наданого висновку №7814 від 07 жовтня 2020 року експерта-автотоварознавця ОСОБА_5 , який було виконано на підставі заяви ОСОБА_1 від 28 вересня 2020 року, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Geely MK Cross», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 59288,82 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідачки на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, а розмір завданих позивачу збитків не перевищує ліміт відповідальності страховика, встановленого законом, вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди з відповідача не можуть бути задоволені, а тому суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга статті 1166 ЦК України).

Стаття 1187 ЦК України регулює питання завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (згідно із пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша статті 1194 ЦК України).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц викладено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду погодилася з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі Методика).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу було виплачено страховиком страхове відшкодування в загальному розмірі 45 487,58 грн., відповідно до висновку експертного дослідження №7625, який складено 03 грудня 2020 року.

У 2020 році в Україні були встановлені такі ліміти страхових виплат: компенсація за шкоду майну, завдану потерпілій стороні, становить 130 000 грн, а за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 260 000 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачки різницю між фактично виплаченим йому ПрАТ СК «Альфа Страхування» на підставі висновку експертного дослідження №7625, який складено 03 грудня 2020 року судовим експертом Рябчук А.В. (ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг»), страховим відшкодуванням в розмірі 45 487,58 грн та висновком експертного дослідження №7814 від 07 жовтня 2020 року, який було зроблено на його замовлення експертом-автотоварознавцем ОСОБА_5 .

Тобто, позивач отримав страхове відшкодування, розмір якого не перевищував ліміту страхової відповідальності, фактично погодився із ним, втім заявив питання про стягнення з ОСОБА_2 суми шкоди по іншому висновку.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для стягнення з ОСОБА_2 , як з особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, та оскільки розмір спричиненої нею позивачу шкоди не перевищує страховий ліміт відповідальності, відсутні, та доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме на страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Пищида