Справа № 344/1213/22
Провадження № 22-ц/4808/258/24
Провадження № 22-ц/4808/257/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Гудяк Х.М.,

за участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, Державної екологічної інспекції України Жукова О.В., позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державної екологічної інспекції України на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 14 листопада 2023 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 20 листопада 2023 року, та рішення (додаткове) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 05 грудня 2023 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 подано позов до Державної екологічної інспекції України про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги, обґрунтовано тим, що наявний факт порушення відповідачем прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а саме п`ятикратне звільнення з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області, які відбулись : 07.07.2016 року, 06.01.2017 року, 12.06.2019 року, 25.10.2019 року, 25.03.2020 року та які скасовані судами України, як протиправні; невиплата належних позивачу грошових сум, а саме в періоди з: 14.09.2019 року по 28.10.2019 року (рішення у справі №300/2265/19), з 27.01.2020 року по 14.02.2020 року (рішення у справі №300/3142/20); протиправне проведення службового розслідування та відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків від 24.11.2016 року; протиправне застосування дисциплінарного стягнення від 12.12.2016 року (визнанні як протиправні рішенням суду №809/1815/16).

22.04.2015 року наказом Державної екологічної інспекції України №111-о його призначено на посаду начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головним державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області.

07.07.2016 року наказом Державної екологічної інспекції України №266-о його звільнено із займаної посади.

29.08.2016 року Національне агентство з питань державної служби видало вимогу за №5613/20-16 про скасування такого наказу до 05.09.2016 року як протиправного.

17.11.2016 року на виконання вимоги Національного агентства з питань державної служби наказом №470-о його поновлено на займаній посаді.

24.11.2016 року - проведення службового розслідування та відсторонення від виконання посадових обов`язків, визнано як протиправне рішенням суду у справі №809/1815/16.

12.12.2016 року рішенням суду у справі №809/1815/16 визнано протиправним застосування дисциплінарного стягнення (догани).

06.01.2017 року - наказом Державної екологічної інспекції України №14-о його звільнено з займаної посади. 06.03.2017 року суд у справі №809/1815/16 визнав такі дії відповідача протиправними та поновив позивача на посаді.

12.06.2019 року Державна екологічна інспекція України наказом №209 звільнила його з посади начальника Державної екологічної інспекції України в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області, у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції України в Івано-Франківській області.

24.09.2019 року суд у справі №300/1489/19 виніс рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ №209-о від 12.06.2019 Державної екологічної інспекції України про звільнення позивача.

25.10.2019 року відповідач на виконання рішення суду від 24.09.2019 року наказом №350-о скасовує наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » і цим же наказом поновлює на посаді начальника Державної екологічної інспекції України в Івано-Франківській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього середовища в Івано-Франківській області.

В цей же день, 25.10.2019 року Державна екологічна інспекція України видала наказ №351-о «Про звільнення ОСОБА_1 », в якому з 28.10.2019 року звільняє позивача з посади начальника Державної екологічної інспекції України в Івано-Франківській області головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

27.01.2020 року судом у справі №300/2221/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 25.10.2019 за №351-о та поновлено позивача на роботі.

18.02.2020 року видано наказ про поновлення позивача на посаді.

25.03.2020 року відповідачем видано наказ №87-о, яким звільнено позивача з 26.03.2020 року, відповідно до п.1-1 ч.1 та абз.1 ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

12.10.2021 рішенням суду у справі №300/891/20 наказ №87-о від 25.03.2020 скасовано.

Виходячи з хронології подій, позивача за період його роботи на займаній посаді з 22.04.2015 року по 25.03.2020 року п`ять разів протиправно звільняли із займаної посади, при цьому не виплачували належних грошових сум, протиправно проводячи службове розслідування та відсторонення від виконання посадових обов`язків; протиправно застосовували дисциплінарне стягнення ( винесення догани), без попередження про звільнення (25.10.2019 наказ №351-о), без пропозиції вакантних посад, затримуючи виконання рішення суду, що призвело до тривалих моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Окремо звертає увагу, що три останні звільнення відповідач проводив посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року за №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього середовища», при цьому відкрито, не приховуючи грубо порушували: Конституцію України, Закони України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і які є частиною законодавства України; нехтували позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах. Як наслідок у позивача розвинулось почуття «безнадійності у верховенстві закону»; позивача постійно «переслідували» переживання за своє майбутнє, а саме про його можливість утримувати своїх близьких - матір інваліда І-ї групи, батька інваліда І групи, і свою неповнолітню дитину; внаслідок втрати постійного доходу позивач змушений був користуватись кредитною лінією «ПриватБанку», до моменту поки дана установа не зупинила фінансування, у зв`язку з втратою клієнтом постійного доходу; позивач опинився комунікаційному «вакуумі», що виражається у втраті звичного життєвого спілкування.

Всі ці моральні страждання призвели до того, що у нього погіршилось здоров`я, тому він звертався за медичною допомогою.

У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на його корить 1 000 000 гривень моральної шкоди та судові витрати у розмірі 30 000 гривень (а.с.1-9, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України в користь ОСОБА_1 60 300 гривень моральної шкоди. У іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України в дохід держави 1073,00 гривні. Рішення у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання (а.с.36-42, том 4).

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування зазначив, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року в даній справі судом не вирішено питання про судові витрати, а саме за проведення психологічної експертизи №СУ-19/107-22/5406-ПС від 26.05.2023 року, проведеної Закарпатським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, в розмірі 13139,32 грн. Просив стягнути зазначену суму з відповідача на його користь (а.с.50-51, том 4).

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України в користь ОСОБА_1 13 139,32 грн витрат за проведення експертизи (а.с.99-100).

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, Державною екологічною інспекцією України подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Державна екологічна інспекція України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначає, що суд взяв до уваги невиплату позивачу грошових сум за періоди з 14.09.2019 року по 28.10.2019 року та з 27.01.2010 року по 14.02.2020 року, як наслідок таке знаходиться у причинному зв`язку з очікуванням відповідних доходів.

Звертає увагу на те, що відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року у справі №300/3142/20 стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 28.01.2020 року по 13.02.2020 року в розмірі 12 635,09 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року у справі 300/2265/19 зобов`язано Державну екологічну інспекцію в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.09.2019 року по 28.10.2019 року.

Таким чином посилання на зазначені судові рішення, на думку апелянта, є безпідставні та необґрунтовані, оскільки в одному випадку невірно зазначені дати, а в іншому суб`єкт стягнення.

Наголошує, що суд приймає до уваги те, що позивач звертався зі скаргами до Президента України, Служби Безпеки України, Держпраці України тощо для захисту своїх трудових прав. Водночас, при ухваленні рішення не взято до ваги доводи Державної екологічної інспекції, викладені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 щодо відсутності обґрунтування щодо постійного «переслідування», переживання за своє майбутнє, а саме про його можливість утримувати своїх близьких. Також позивачем не зазначено взаємозв`язок між користуванням кредитною лінією АТ КБ «ПриватБанк» та Державною екологічною інспекцією України, яка нібито виразилась у зупиненні в односторонньому порядку фінансування позивача у зв`язку із втратою ним постійного доходу.

Відсутні доводи позивача також у його висловлюванні щодо потрапляння у комунікаційний «вакуум», який виражається у втраті звичних життєвих спілкувань. В той же час позивач не зазначив, яким чином та в чому саме полягало погіршення здоров`я, до позовної заяви не долучено жодного доказу про звернення до медичного закладу за допомогою останнього.

Крім того, звернення позивача до суду щодо можливих порушень його прав це є власне бажання позивача, яке передбачено чинним законодавством, тому вважати, що на це вплинула Державна екологічна інспекція України є недоречним.

Щодо наданої ОСОБА_1 інформації про свої житлово-побутові умови проживання та їх стан, Державна екологічна інспекція України ніякого впливу на житлово-побутові умови позивача не має.

Надані позивачем копії виписок, з якими він пов`язує стан здоров`я, датовані 2016 та 2019 роками. Однак, із даних виписок не прослідковується зв`язок стану здоров`я останнього з неправомірними діями зі сторони Державної екологічної інспекції України.

Крім того, позивач у позовній заяві не зазначає, в чому саме було виражено погіршення стану здоров`я та не вказано на безпосередні чинники, які на нього вплинули. Більше того, жодних доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, які зазначаються у позовній заяві, позивачем не надано.

Зазначає, що експерт у висновку від 26.05.2023 року не підтвердив спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 саме Державною екологічною інспекцією України.

Наголошує, що враховуючи недоведення факту заподіяння позивачу моральної шкоди, як і невстановлення неправомірності дій відповідача, що є обов`язковим елементом для притягнення відповідних державних органів, підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди відсутні.

Також апелянт не погоджується із заявленими у позовній заяві судовими витратами позивача в розмірі 30 000 гривень, оскільки такі є необґрунтованими та безпідставними.

Апелянт наголошує, що постановою Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 09.06.2022 року у справі №300/891/20 касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України задоволено, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 року скасовано, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року залишено в силі. Даним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу за №87-о від 25.03.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 23.12.2021 року зупинено виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 року в зазначеній справі в частині стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 березня 2020 року по 21 вересня 2021 року в розмірі 264 062,60 грн до закінчення касаційного провадження. Однак, з рахунків Державної екологічної інспекції України на користь позивача були списані кошти Головним управлінням Державної казначейської служби України.

Враховуючи наведені факти, Державна екологічна інспекція України вважає, що рішення підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення.

Також апелянт не погоджується із додатковим рішенням щодо стягнення витрат за проведення психологічної експертизи в розмірі 13 139,32 грн, оскільки на даний час основне рішення не набрало законної сили.

За наведених підстав просить скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.105-114, том 4).

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на її необґрунтованість. Вважає, що не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо недоведеності всіх складових цивільно-правової відповідальності при вирішенні питання про відшкодування шкоди за порушення його трудових прав, оскільки відповідно до пункту 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судові рішення залишити без змін (а.с.157-159, 161-162, том 4).

Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, Державної екологічної інспекції України Жукова О.В., позивача ОСОБА_1 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом Державної екологічної інспекції України від 22.04.2015 року за №111-о ОСОБА_1 призначено з 22.04.2015 року на посаду начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області Держекоінспекції України за переведенням з Коломийської районної державної адміністрації, з посадовим окладом згідно штатного розпису, як такого, що успішно пройшов стажування ( а.с. 12, 141, том 1).

Наказом №266-о від 07.07.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області, з 07.07.2016 року в зв`язку із вчиненням державним службовцем дисциплінарного проступку. Наказом від 11.07.2016 року №276-о внесено зміни до наказу стосовно дня звільнення перший день виходу на роботу ( а.с. 142-143, том 1).

17.11.2016 року відповідачем винесено наказ про скасування вищевказаних наказів про звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області на підставі Вимоги Національного агентства з питань державної служби від 29.08.2016 року за №03 ( а.с. 144, том 1).

06.01.2017 року ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади за наказом №14-о від 06.01.2017 року за вчинення державним службовцем службового дисциплінарного проступку (а.с. 145, том 1).

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року в справі № 809/1815/16, яка набрала законної сили 28.03.2017 року, визнано протиправними та скасовано накази Державної екологічної інспекції України за №484-о від 24.11.2016 року «Про проведення службового розслідування та відсторонення ОСОБА_1 » в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на термін до закінчення службового розслідування; за №512-о від 12.12.2016 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 »; за №14-о від 06.01.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; за №16-о від 10.01.2017 року «Про внесення змін до наказу Держекоінспекції України від 06.01.2017 року №14-о». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області з 23.01.2017 року. Стягнуто із Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 січня 2017 року по 06 березня 2017 року у розмірі 12 398 гривень 76 копійок. Рішення допущено до негайного виконання ( а.с.13-26, том 1).

09.03.2017 наказом Державної екологічної інспекції України за №118-о скасовано наказ Держеконінспекції України від 06.01.2017 за №14-о «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі вимоги НАІ від 28.02.2017 №18 ( а.с. 146, том 1).

20.03.2017 наказом №143-о внесено зміни до вказаного наказу шляхом доповнення пунктом: «2. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області з 24.01.2017» ( а.с 147, том 1).

12.06.2019 року наказом Державної екологічної інспекції України від 12.06.2019 року за №209-о звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області, у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області відповідно до п.1 ч.1 та п.3 ст. 87 Закону України « Про державну службу» ( а.с. 148, том 1).

24.09.2019 року рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/1489/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України «Про звільнення ОСОБА_1 » №209-о від 12.06.2019 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судом зазначено, що фактичного звільнення з роботи ОСОБА_1 не відбулось, позивач, починаючи із 11.06.2019 року, перебуває на лікарняному, останній є працівником державним службовцем Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області, яка перебуває в стані припинення, а тому позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області та стягнення з Державної екологічної інспекції України середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення ( а.с. 27-37, том 1).

Разом з тим, таким рішенням встановлено, що враховуючи юридичні гарантії забезпечення права працівника від незаконного звільнення в сукупності із тим, що позивач в день видання наказу №209-о від 12.06.2019 року про його звільнення перебував на лікарняному (листку непрацездатності), суд дійшов висновку про протиправність вказаного наказу та наявності підстав для його скасування.

Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 25.10.2019 року, що встановлено із Єдиного державного реєстру судових рішень.

25.10.2019 року наказом Державної екологічної інспекції України за №350-о на виконання рішення суду від 24.09.2019 у справі №300/1489/19, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області з 13.06.2019 року ( а.с. 149, том 1).

25.10.2019 року наказом Державної екологічної інспекції України за №351-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України « Про державну службу» ( а.с. 150, том 1).

24.01.2020 року рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/2265/19, яке набрало законної сили 13.05.2020р., зобов`язано Державну екологічну інспекцію в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.09.2019 року по 28.10.2019 року ( а.с. 38-42, том 1).

Вказане рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2020 року залишено без змін і у касаційному порядку не оскаржувалось, що встановлено із Єдиного державного реєстру судових рішень.

11.02.2020 року наказом №43-о Державної екологічної інспекції України, на виконання рішення суду від 24.01.2020 року в справі №300/2221/19, скасовано наказ від 25.10.2019 року №351-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді з 29.10.2019 року ( а.с. 151, том 1).

Наказом Державної екологічної інспекції України №87-о від 25.03.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області з 26.03.2020 року в зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області, відповідно до п.1-1 ч.1 та абз. 1 ч.3 ст. 87 Закону України « Про державну службу» ( а.с. 152, том 1).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 року у справі №300/2221/19, яка набрала законної сили 10.06.2020 року і у касаційному порядку не оскаржувалася, визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. голови Державної екологічної інспекції України від 25.10.2019 року за № 351-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області з 29.10.2019 року. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року у розмірі 60 269 (шістдесят тисяч двісті шістдесят дев`ять) гривень. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення коштів допущено до негайного виконання. Рішенням зазначено, що відповідачем порушено порядок звільнення позивача внаслідок непопередження про наступне вивільнення та непропонування останньому вакантних посад чи іншої роботи у новоствореній Державній екологічній інспекції Карпатського округу ( а.с. 43-49, том 1).

22.10.2021 року наказом Державної екологічної інспекції №153-тр/р скасовано наказ від 25.03.2020 року за №87-о «Про звільнення ОСОБА_1 » на виконання п.п. 28 п.12 Положення Про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою КМУ від 19.04.2017 №275 та на виконання постанови суду від 12.10.2021 року у справі №300/891/20. Поновлено на посаді з 26.03.2020 року на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 року в справі №300/891/20 ( а.с. 153, том 1).

09.06.2022 року постановою Верховного Суду у справі №300/891/20, касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року скасовано. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 300/891/20, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу за № 87-о від 25.03.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено. Верховним Судом встановлена наявність підстав для припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення - відповідача, що передбачена пунктом 1-1 частини 1статті 87 Закону ( а.с. 131-140, том 1).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року в справі №300/3142/20 стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 28.01.2020 року по 13.02.2020 року в розмірі 12 635 гривень 09 копійок. В решті вимог позову відмовлено ( а.с. 55-66, том 1).

Вказане рішення залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 , що встановлено із Єдиного державного реєстру судових рішень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі №300/3374/22, яке набрало законної сили 07.03.2023 року на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 недоотриману компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням встановлених строків їх виплати в сумі 5 493 гривні 21 копійки.

Зазначене рішення у касаційному порядку не оскаржувалося.

Згідно з висновком експерта від 26.05.2023 року за №СЕ-19/107-22/5406-ПС Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (а.с.67-98, том 2) за результатами судової психологічної експертизи, за умов, що досліджуються у справі та за умови надання судом заподіяння підекспертному ОСОБА_1 страждань (моральної шкоди), можливий орієнтовний розмір її грошової компенсації, в разі встановлення правової кваліфікації дій заподіювача шкоди, буде становити один із запропонованих варіантів: або 9 мінімальних заробітних плат, або 18, або 27, або 36 - мінімальних заробітних плат (а.с.67-98, том 2).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем обставини за своєю сукупністю спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес, погіршення здоров`я та почуття невизначеності, тобто, заподіяли йому моральної шкоди, а також є причинний зв`язкок між шкодою та протиправним заподіянням такої, вина відповідача в заподіянні шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд, з врахуванням меж заявлених позовних вимог, глибини, тривалості та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, характеру його немайнових втрат, порушення нормальних життєвих зв`язків, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 60300,00 грн.

Щодо ухвалення додаткового рішення, суд виходив з того, що в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося в межах судового процесу, взявши до уваги часткове задоволення позову, дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу за підготовку експертного висновку.

З таким висновком погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу, передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, зокрема для встановлення розміру такої. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 640/1711/20.

За загальними правилами визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Про що також зазначено у постанові Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц.

Також, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Також, Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, позивач просив стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 000 гривень. В обґрунтування цих вимог зазначав, що незаконними звільненнями, тривалим не поновленням на роботі, невиплатою належних йому сум йому завдано моральних страждань. Також вказав, що у результаті протиправних дій відповідача був порушений його звичний життєвий уклад, йому довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки доводи позивача про порушення його трудових прав, яке полягало у неодноразових звільненнях з роботи і несвоєчасному поновленні на роботі та несвоєчасній виплаті належних сум, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, тривалості порушення його прав, змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, знайшли своє підтвердження.

При цьому, суд взяв до уваги той факт, що мали місце чотири звільнення позивача, які визнані судами незаконними, у період з 2016 року по 18.02.2020 року; незаконне відсторонення від посади 24.11.2016 року та оголошення догани 12.12.2016 року; погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 . Останнє підтверджується медичними документами, виписками із медичної карти, за періоди з 20.07.2016 року по 04.08.2016 року ( зокрема, гіпертонічна та діабетична енцефалопатія, стан після гіпертонічного кризу (20.07.2016 року), з 26.08.2016 року по 05.09.2016 року, з 16.09.2016 року по 28.09.2016 року, з 07.10.2016 року по 18.10.2016 року, з 08.11.2016 року по 18.11.2016 року, з 28.02.2019 року по 11.03.2019 року, з 05.07.2019 року по 15.07.2019 року (анамнез хвороби: вважає себе хворим близько 3-4 місяців, двічі втрачав свідомість, приходив до неї без мед. допомоги, пов`язує із коливанням АТ); консультативний висновок спеціаліста Обласної психо-неврологічної лікарні №3, від 10.02.2023 року за №1823, за яким ОСОБА_1 скаржиться на частий головний біль, з цього приводу обстежувався та лікується у невролога. Переживає відчуття внутрішнього хвилювання та тривоги з думками, що може трапитись з лютого 2019 року, з початком реорганізації на роботі - протягом останніх двох років тривають судові процеси. Наявна ситуативно зумовлена тривожність.

Також з висновку експерта від 26.05.2023 року за №СЕ-19/107-22/5406-ПС Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру встановлено, що «наслідком перенесених ОСОБА_1 подій є поява у нього негативних психосоматичних та психоемоційний змін: порушення сну, швидкої втомлюваності, пасивності, замкнутості, зниженого настрою, пригніченості, образливості, фіксації на негативних переживаннях, появи тривожності. Підекспертний досі відчуває прикрість та обурення в зв`язку з несправедливим, на його думку, ставленням до нього з боку керівництва Державної екологічної інспекції та переживає щодо соціальної та ділової репутації. Для ОСОБА_1 важливим є питання справедливості. Для нього ситуація, що склалась, є травматичною».

«Можна зробити висновки на підставі матеріалів справи, наданих додаткових матеріалів та пояснень ОСОБА_1 про те, що пережиті ним події, пов`язані з порушенням трудових прав щодо нього, тобто незаконними звільненнями, спровокували негативні невротичні розлади тривалими стресовими ситуаціями та конфліктами. Досліджувана система мала істотний вплив на систему цінностей та провідних потреб, спричиняючи виникнення негативних емоційних переживань».

«Виходячи із викладеного, для ОСОБА_1 досить важливим є орієнтування на власну думку, супротив зовнішнім впливам, значимість соціальної позиції. Таким чином, приниження його честі та гідності, а також ділової репутації призвели до закріплення психотравмуючої ситуації, яка виражалась в психологічних стражданнях, що визвало психічні (моральні) страждання».

«Виходячи з викладеного та зважаючи на індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_1 , можна зробити висновок про наявність психотравмуючої ситуації, яка досліджується, і є приводом психологічних моральних страждань».

З огляду на зазначене, слід взяти до уваги особисті психоемоційні характеристики позивача, що також встановлено експертом. Позивач індивідуально в своєму прояві сприймає звільнення як вкрай психотравмуючу ситуацію.

Відтак, в силу таких факторів незаконні дії відповідача (звільнення, відсторонення, догана, невчасна виплата стягнутих коштів) привели до спричинення позивачу таких наслідків, як: порушення сну, швидкої втомлювальності, пасивності, замкнутості, зниження настрою, пригніченості, образливості, фіксації на негативних переживаннях, появу тривожності, тощо.

Крім того, факт порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин встановлений судовими рішеннями адміністративних судів.

Встановлено, що позивач неодноразово звертався до адміністративного суду за захистом своїх прав у зв`язку з порушенням роботодавцем своїх обов`язків щодо виплати усіх належних сум, визначених трудовим законодавством при звільненні.

Судом при розгляді цих справ встановлено, що факт порушення прав ОСОБА_1 у трудових відносинах, зокрема права на отримання належних при звільненні виплат, встановлений судовими рішеннями в адміністративних справах: № 300/2265/19, № 300/3142/20.Також судом встановлено, що роботодавець вчасно не виконував судові рішення про стягнення грошових коштів.

Так, мала місце невиплата позивачу грошових сум за періоди з 14.09.2019 року по 28.10.2019 року (рішення суду №300/2265/19) та з 28.01.2020 року по13.02.2020 року (рішення суду №300/3142/20), як наслідок таке знаходиться у причинному зв`язку з очікуванням відповідних доходів.

Безперечно, позивач мав право використовувати усі незаборонені законом способи захисту своїх прав, в тому числі подавати позови на розгляд судів та скарги до інших державних органів. Сам по собі факт подачі позовів та скарг не дає підстав для відшкодування моральної шкоди, але такою підставою є факти порушення прав позивача, які знайшли своє підтвердження за результатами розгляду позовів у судах і обставини таких численних порушень, допущених відповідачем, встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наведені позивачем обставини за своєю сукупністю, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес, погіршення здоров`я та відчуття невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду, що в свою чергу порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що встановлено іншим преюдиційним судовим рішенням і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України може здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, а також висновком Верховного Суду у постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19.

З урахуванням багаторазових звільнень ОСОБА_1 із займаної посади, періоду затримки виплати заробітної плати та того, що позивач обґрунтовував завдану йому моральну шкоду та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини відповідача в її заподіянні, а також виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача, засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає вірним визначений розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 60300,00 грн.

Апеляційний суд визнає, що оскаржуване судове рішення щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо додаткового рішення, суд виходить з такого.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.11.2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України в користь ОСОБА_1 60 300 гривень моральної шкоди. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державної екологічної інспекції України в дохід держави 1073,00 гривні. Прийнято до уваги висновок експерта від № СЕ-19/107-22/5406-ПС від 26.05.2023.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.04.2022 року призначено у даній цивільній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

10.03.2023 року до суду від Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов лист №19/107/11/16-2365-2023 від 02.03.2023 про направлення оплати за проведення експертизи з долученням рахунку № НОМЕР_1 від 01.03.2023, відповідно до якого оплата за проведення психологічної експертизи становить 13 139, 32 грн. (том 2, а.с.3-4).

Позивачем надано копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 17.03.2023 року на суму 13139, 32 грн, отримувач: Закарпатський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, призначення платежу: оплата за рахунок №14 від 01.03.2023 року (том 2, а.с.51).

За результатами проведення судової психологічної експертизи в даній справі складено висновок експерта № СЕ-19/107-22/5406-ПС від 26.05.2023 року (том 2, а.с.66-99).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відтак, нормами закону не передбачено зупинення провадження і вирішення такого питання з приводу ухвалення додаткового рішення у справі до набрання рішенням у справі законної сили.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат також відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Враховуючи, що позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат у розмірі 13 139,32 грн за підготовку експертного висновку, оскільки в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося в межах судового процесу.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2023 року та рішення (додаткове) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.