КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №761/4753/23 Головуючий у 1 інстанції: Хоменко В.С

Провадження №22-ц/824/1329/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

2 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансу,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансу.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти, передані в якості авансу в сумі 1000,0 дол. США, на виконання попереднього договору від 27 січня 2022 року укладеного між сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовував тим що мав на меті придбати квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала відповідачці, у зв`язку з чим 27 січня 2022 року між сторонами в письмовій формі був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язувались укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - зазначеної квартири до 15 березня 2022 року.

У зв`язку з введенням Указом Президента від 24 лютого 2022 року №64/2032 на території України воєнного стану, внаслідок військової агресії російською федерацією проти України, на думку позивача виникли форс-мажорні обставини, що позбавило його придбати зазначену квартиру, про що було повідомлено відповідачку. В досудовому порядку, на виконання укладеного між сторонами попереднього договору, позивачем було передано відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 1000,0 дол. США, які остання відмовляється повернути.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1000,0 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду Київської області від 08 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансу задоволено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов до висновку, що укладений між сторонами попередній договір від 27 січня 2022 року є нікчемним, при цьому в силу положень ст. 220 ЦК України суд не може визнати його дійсним, оскільки судом не встановлено, що сторони/сторона за цим договором ухилялася від його нотаріального посвідчення, а тому слід стягнути з відповідачки на користь позивача сплачені ним останній на виконання п.5.2 попереднього договору 1000,0 дол. США.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 5 липня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те що укладений договір про намір від 27.01.2022 є попереднім договором купівлі продажу.

Зазначив, що маючи намір придбати квартиру ОСОБА_2 в якості завдатку було передано 1000 дол. США для ОСОБА_1 відповідач укладав договір з метою фіксації обставин, а не фіксував умови основного договору.

Вважав, що вказаний договір не може трактуватись як попередній, адже укладений лише одним з власників, не містить інформації про предмет договору, а вартість яка зазначена в договорі сторонами погоджена не була.

А тому апелянт зазначив, що суд першої інстанції поверхнево дослідив докази й обставини справи та дійшов помилкових висновків.

Судом першої інстанції було порушено норми ЦПК та під час розгляду справи суд вийшов за межі позовних вимог та встановив наслідки нікчемності таким чином змінивши предмет та підстави позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 27 січня 2022 року між сторонами було укладено у письмовій формі попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого, у строк до 15 березня 2022 року продавець (відповідачка) зобов`язується на умовах визначених цим договором, укласти договір купівлі-продажу (основний договір), відповідно до якого передати об`єкт нерухомості та майнові права на нього у власність покупця (позивача), а покупець зобов`язується прийняти у власність об`єкт та майнові права на нього та сплатити за нього грошові кошти у розмірі, що визначений основним договором.

За домовленістю сторін нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься за адресою: нотаріус продавця (п. 1.2. попереднього договору).

Згідно з п. 2.1. попереднього договору, сторони погодили наступні умови основного договору: об`єктом є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який належить продавцю (позивачці); повна вартість об`єкта погоджена між покупцем та продавцем, становить суму у гривнях, що є еквівалентом 78000,0 дол. США за поточним комерційним курсом продажу у пунктах обміну валюти у м. Києві, встановленим на день укладення договору.

У преамбулі до попереднього договору, сторони визначили, що забезпечувальний платіж - вид забезпечувального засобу, який сторони погодили відповідно з ч. 2 ст. 546 ЦК України; в п. 3.2. попереднього договору сторони погодили, що продавець на виконання цього договору зобов`язаний:

- під час підписання основного договору залишити покупцю суму у гривнях, що є еквівалентом 1000,0 дол. США за курсом НБУ на день підписання договору, в якості забезпечення обов`язку продавця по зняттю з реєстрації всіх зареєстрованих на площі об`єкта осіб, повної оплати рахунків за об`єкт, комунальні послуги, телефонні переговори. Така сума підлягає поверненню у випадку повного та належного виконання продавцем забезпечених цією сумою зобов`язань.

Відповідно до п. 5.2 попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження дійсних намірів сторін про наступне укладення основного договору покупець передав продавцю, а продавець отримав від покупця суму у гривнях, що є еквівалентом 1000,0 дол. США за поточним комерційним курсом продажу у пунктах обміну валюти у м. Києві, встановленим на день підписання договору. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Зазначені вище суми розцінюється сторонами, як передоплата (аванс) у рахунок виконання основного договору.

При оформленні основного договору сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцеві, буде зменшена на суму переданої за цим договором передоплати (авансу) (п. 5.3 попереднього договору).

На виконання п. 5.2 попереднього договору ним було сплачено відповідачці 1000,0 дол. США, в судовому засіданні відповідачка не заперечувала щодо факту отримання нею цих коштів, але зазначала, що вважає, що правова природа цих коштів є завдатком, а не авансом, в силу положень ст. 546 ЦК України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Колегією суддів було встановлено, що на виконання п. 5.2 попереднього договору ним було сплачено відповідачці 1000,0 дол. США.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те що кошти в розмірі 1000 дол. США були передані як намір придбати квартиру ОСОБА_2 , в якості завдатку, а не як фіксація умов основного договору.

За змістом ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що укладений між сторонами попередній договір не було посвідчено нотаріально, при цьому судом не встановлено, що при укладенні попереднього договору, якась із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення.

В силу положень ч. 1, 2 ст. 216 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Закон не вимагає укладення попереднього договору до укладення основного договору. Укладення попереднього договору є бажанням сторін. Проте, якщо попередній договір укладений у належній формі та порядку, то укладення попереднього договору є підставою для виникнення у сторін обов`язку укласти основний договір, а, відповідно, ухилення від укладення основного договору є порушення цивільно-правового обов`язку.

Апеляційним судом так як і судом першої інстанції під час розгляду справи з наданих доказів не встановлено, що сторони/сторона за цим договором ухилялася від його нотаріального посвідчення, а тому слід стягнути з відповідачки на користь позивача, сплачені кошти на виконання п. 5.2. попереднього договору 1000,0 дол. США.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладався з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, він в силу статей 635, 657 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тоді як фактично укладений у простій письмовій формі.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вказаний договір є договором про намір укласти в силу положень частини 4 статті 635 ЦК України є договором про наміри, так як в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Такий договір не породжує жодних правових наслідків і є лише декларацією намірів сторін укласти в майбутньому договір.

Доводи сторони позивача, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022р. в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено та який діє по теперішній час, що перешкоджало сторонам укласти основний договір, а також аргументи сторони відповідача, що укладення основного договору не відбулося з вини сторони позивача, який не забажав виконувати умови попереднього договору, судом оцінюються критично, оскільки нікчемний правочин є недійсним вже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iure), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко