Справа №490/4607/23 Головуюча у 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження № 22ц/812/595/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

1 травня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Коломієць В. В., Самчишиної Н. В.,

із секретарем: Ковальським Є. В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представниці відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині 00 хвилині, із складенням його повного тексту 7 лютого 2024 року, в якому усунута описка на підставі ухвали того ж суду від 29 квітня 2024 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ни,

третя особа Акціонерне товариство (АТ) «Кредобанк»,

про поділ кредитних зобов`язань подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_5 , третя особа АТ «Кредобанк», про визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін - грошових зобов`язань за кредитним договором №CL-308939, укладеного 16 квітня 2021 року між позивачем та банком. Провести поділ кредитних зобов`язань подружжя, які склалися на підставі оформлених кредитних договорів, за якими позивач після розірвання шлюбу продовжує сплачувати особисті кошти, та стягнути на його користь з відповідачки частину сплачених ним коштів в сумі 56 136 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що з 10 грудня 2005 року по 21 липня 2022 року, дня винесення рішення суду про розірвання шлюбу, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, та має з нею спільних доньок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу сторонами не проведено поділ майна, а саме кредитних зобов`язань, які виникли на підставі укладених в період шлюбу договорів з банками.

16 квітня 2021 року позивачем укладено з банком кредитний договір №CL-308939 строком на п`ять років на суму 143 400 грн кредитних коштів, за рахунок яких отримано на поточні потреби 6 469 грн 70 коп., погашено (рефінансовано) кредитні заборгованості їх родини за: кредитним договором SAMDN6684 від 27 квітня 2006 року перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 44 902 грн 59 коп., кредитним договором №201 від 10 квітня 2019 року перед ПАТ «ПУМБ» на суму 18 681 грн 85 коп., кредитним договором №21460934 від 5 січня 2021 року перед ПАТ «Ідея Банк» на суму 73345 грн 86 коп..

З цього часу, за останнім кредитним договором позивачем проводяться своєчасні оплати і станом на 21 квітня 2023 року залишок складає 99 930 грн 43 коп., зокрема, позивачем самостійно сплачено кредитні кошти за власний рахунок на суму 122 000 гривен.

Посилаючись на наведене та необхідність поділити спільні зобов`язання, які виникли під час шлюбу, просив стягнути з колишньої дружини на його користь частину сплачених ним кредитних коштів, в розмірі 61 000 гривень.

На позовну заяву третьою особою АТ «Кредобанк» подані пояснення, у якому банк не заперечуючи проти спільного обов`язку подружжя, не надав погодження на заміну боржника у зобов`язанні та зазначав, що позивач має право вимагати від колишньої дружини частини сплачених ним сум у якості поділу всього майна.

Відповідачкою ОСОБА_5 відзиву на позовну заяву не надано, натомість до суду подана заява про розгляд справи за її відсутністю з посиланням на те, що у справі відсутні докази укладення позивачем кредитних договорів в інтересах родини.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2024 року, в якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 29 квітня 2024 року, позовна заява задоволена частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 частини сплачених кредитних коштів в розмірі 56 136 грн 44 коп.. В іншій частині вимог відмовлено. Розподілені судові витрати.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що спірним кредитним зобов`язанням колишнього подружжя є зобов`язання за договором кредиту, укладеного в інтересах родини для рефінансування раніше укладених ними договорів, внаслідок чого є підстави для стягнення сплачених позивачем кредитних зобов`язань за власний рахунок та за період, починаючи з моменту припинення подружніх відносин і до звернення до суду. Підстави для задоволення інших вимог відсутні, у зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

На її думку судом не враховано той факт, що усі кредитні договори укладені позивачем, без її участі, а також не встановлено, на які потреби родини чи спільно набуті речі ці кошти витрачені.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якою вказується, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанови Пленуму №11) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частини 2 і 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2005 року, який ними розірвано на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2022 року за позовною заявою ОСОБА_5 , яка подана нею до суду 1 грудня 2021 року (а.с.5-6).

За змістом судового рішення про розірвання шлюбу судом не встановлена дата припинення шлюбних відносин, зокрема за твердженням дружини щодо жовтня 2020 року, у зв`язку з відсутністю достеменних доказів стосовно цього факту. Навпаки, замість цього враховані твердження ОСОБА_1 про проживання однією сім`єю до липня 2021 року та оформлення родиною кредитних договорів з метою погашення спільних боргів (а.с.5).

За таких обставин та враховуючи невизначеність моменту припинення подружніх відносин та припинення введення спільного господарства у рішенні суду, постановленого за наслідками розгляду справи про розірвання шлюбу, крім визначення самими сторонами цієї дати при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу, судом першої інстанції в цій справі така дата, як липень 2021 року, визначена обґрунтовано, на переконання колегії суддів, зважаючи на послідовну позицію позивача, яка не призводить по погіршення прав та інтересів відповідачки, з огляду на її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, що здійснено нею значно пізніше, у грудні 2021 року (а.с.5).

Отже, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок стосовно виникнення спільних кредитних зобов`язань у подружжя за укладеним 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 кредитним договором №CL-308939 з АТ «Кредобанк» в інтересах родини, для погашення кредитних заборгованостей, що виникли при укладенні ним кредитних договорів в період шлюбу, а саме: 27 квітня 2006 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 44 902 грн 59 коп., 10 квітня 2019 року з ПАТ «ПУМБ» на суму 18 681 грн 85 коп., 5 січня 2021 року з ПАТ «Ідея Банк» на суму 73345 грн 86 коп. (а.с.7-35, 75-99).

При подачі 15 квітня 2021 року анкети-заяви на укладення кредитного договору з АТ «Кредобанк» з метою отримання коштів для погашення кредитних боргів за іншими договорами, що були укладені позивачем раніше, протягом перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, має місце посилання на дані іншого з подружжя відповідачку ОСОБА_5 (а.с.7, 55).

За витягами з особистих рахунків позивача ОСОБА_1 , що були відкриті при оформленні ним кредитних зобов`язань вбачається, що надані кредитні кошти використовувалися сторонами на потреби родини, які в більшості стосувалися поточних потреб, як то придбання товарів в продуктових, будівельних магазинах тощо.

Тобто, кредитні кошти, які набувалися за укладеними позивачем з банками договорами, використовувалися в інтересах сім`ї, і тому ці гроші були набуті сторонами як спільне майно подружжя.

Враховуючи наведене, доводи відповідачки в апеляційній скарзі відносно того, що судом не з`ясовано, які саме речі були набуті подружжям за укладеними позивачем кредитними договорами, не є слушними.

Посилання відповідачки на ті обставини, що кредит погашався позивачем після припинення шлюбних відносин не мають правового значення, оскільки вирішальним у цьому випадку є факт отримання сторонами кредитних коштів на поточні потреби родини саме у період їх перебування у шлюбі.

Тому визначаючи період внесення позивачем кредитних коштів та їх розмір, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, судом першої інстанції правильно врахована фактична сплата позивачем особистих коштів за спільним зобов`язанням колишнього подружжя, після припинення ведення ними спільного господарства.

Тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та таким, що не підлягає зміні чи скасуванню.

Що стосується іншої частини рішення суду про відмову у задоволенні вимог, які заявлені позивачем через неефективний спосіб захисту порушеного права, то вона не оскаржена позивачем, а відповідачкою у скарзі не наведено доводів щодо неправильного ухвалення судового рішення в цій частині.

Підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2024 року, в якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 29 квітня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді В. В. Коломієць

Н. В. Самчишина