ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 703/1039/24
Провадження № 22-ц/821/1314/24
категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Новікова О.М.

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що навчається.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки він після досягнення повноліття продовжує навчання, з підстав відмови батька від добровільного утримання сина.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 17 листопада 2002 року по 29 грудня 2023 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Подружжя має двох дітей, синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час син ОСОБА_3 навчається у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року. Оскільки син навчається на денній формі навчання, не має змоги влаштуватися на роботу та отримувати доходи, відтак потребує матеріальної допомоги, яку батько спроможний надавати, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 25% від його заробітку, починаючи з дати подання позову та до досягнення сином 23 років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на період навчання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 березня 2024 року і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-х річного віку.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору.

В частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць рішення підлягає до негайного виконання.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи, що на утриманні відповідача перебуває син ОСОБА_6 , виходячи з рівності обов`язку обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини його доходу щомісячно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи судом першої інстанції, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що син ОСОБА_3 повнолітній, живе в м. Києві, орендує квартиру і має власний побут та сам утримує себе та своїх близьких. Позивач також працездатна та має постійний дохід. Вказує, що суд першої інстанції не мотивує доведеності обставин спільного проживання позивача і сина ОСОБА_3 та наявність потреби у матеріальній допомозі повнолітньому ОСОБА_3 . Вказує, що сина ОСОБА_3 судом першої інстанції не опитано, до суду він не звертався, з позивачем він не проживає, а йому він особисто неодноразово повідомляв, що потреби у матеріальній допомозі він не має. Стверджує, що оскаржуване рішення суперечить власним висновкам. Вказує, що рішення винесено не на користь дитини. Зазначає, що факт, що позивач взагалі несе якісь витрати на повнолітнього сина ОСОБА_3 взагалі є припущенням, яким чином доведено, що позивач бере активну участь в утриманні повнолітнього сина ОСОБА_3 , який проживає в м. Києві, судом першої інстанції не вказано.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, щодо тверджень відповідача про необхідність опитування сина, то ніхто з учасників справи відповідного клопотання не заявляв, в тому числі і відповідач, а чинним процесуальним законодавством не передбачено такої необхідності. Жодних заперечень чи тверджень про те, що син не потребує допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції від відповідача не було.

Вказує, що для проживання в м. Києві та відвідування університету орендується кімната в квартирі, а не квартира, як це вказує відповідач. ОСОБА_3 приїжджає додому на вихідні по мірі можливості і при цьому приїжджає саме до неї, а не до відповідача, який хоча ще й досі має зареєстроване місце проживання в кв. АДРЕСА_3 , але проживає окремо по АДРЕСА_2 та веде окремий від родини побут.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

04 липня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що навчається.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Новіков О.М., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 липня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо обов`язків подружжя.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08 червня 2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка №25067 від 08 лютого 2024 року, ОСОБА_4 є студентом 3 курсу денної форми здобуття освіти бакалаврського рівня вищої освіти спеціальності 113 Прикладна математика освітньої програми «Прикладна математика» факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Термін навчання з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року.

Позивачем доведено, що ОСОБА_4 є сином відповідача, який набув повноліття та не досяг віку 23 років, навчається на денній формі навчання Київського національного університету імені Тараса Шевченка та у зв`язку з цим, безсумнівно, має майнові витрати, пов`язані із проїздом до місця навчання, забезпеченням вирішення всіх побутових питань, у т. ч. пов`язаних з придбанням одягу, взуття, продуктів харчування, та безпосередньо - навчанням.

Крім того, ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання, що позбавляє його можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, тобто він є таким, що потребує матеріальної допомоги

Доказів скрутного матеріального становища відповідача, що унеможливлює утримання ним свого повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, суду не надано.

Матеріали справи не містять доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, що він є непрацездатним, відтак спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті199,200,201 СК України).

За правилами ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними віку двадцяти трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму ВС України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що виходячи з рівності обов`язку обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги, позов задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини його доходу щомісячно.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції винесено не на користь дитини є помилковими. Оскільки, ст. 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, апеляційний суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини від заробітку щомісячно є справедливим та достатнім з урахуванням наведеного вище.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 335, 258, 375, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що навчається, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2024 року.

Головуючий: О.М. Новіков

Судді: Л.І. Василенко

О.В. Карпенко