Справа №760/422/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., за участю секретаря судового засідання - Івахненка А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила

- визнати дії Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) щодо не зняття (не скасування) арешту, накладеного на нерухоме майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні НОМЕР_3 (постанова від 09.02.2015 року, реєстраційний номер обтяження 19201954) неправомірною;

- скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві у виконавчому провадженні НОМЕР_3 (постанова від 09.02.2015 року, реєстраційний номер обтяження 19201954).

В обґрунтування скарги зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2010 року у справі №2-3434/10 вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/06-11/1536 від 10.03.2006, яке залишено без змін ухвалою від 17.02.2011.

З метою примусового виконання було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 та постановою від 09.02.2015 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 19201954.

Станом на момент звернення до суду виконавче провадження НОМЕР_3 знищене.

21.12.2023 року старшим державним виконавцем Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Васильченко А.Ю. було відмовлено у задоволенні заяви про зняття арешту, оскільки законом не передбачено механізму та порядку зняття арешту у виконавчих провадженнях, які знищені. Заявник вважає таку відмову у знятті арешту з майна неправомірною. Крім того заявник просить скасувати накладений виконавцем арешт на майно, оскільки існування такого арешту порушує її конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, закріплене у ст.41 Конституції України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2024 витребувано у Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ)копії виконавчого провадження НОМЕР_3.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

На підставі ч.2 ст.450 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду скарги у відсутності учасників справи.

З`ясувавши доводи та аргументи заявника, викладені в її скарзі, обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення скарги з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у цивільній справі №2-3434/10 задоволено частково позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 62104,20 грн, який складається із заборгованості за кредитом в розмірі 37592,67 грн, заборгованість за відсотками в розмір 5470,55 грн., пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 14973,94 грн, пені за прострочення сплати відсотків в розмірі 4067,04 грн. Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки CHEVROLET, модель AVEO, 2005 року випуску, що має шасі (кузов рама коляска) № НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - легковий седан, реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 04 березня 2006 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по оплаті судового збору в розмірі 621,04 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 120,00 грн., а всього 741,04 грн.

На виконанні у Солом`янському відділі Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №2-3434/10 від 28.03.2011.

09.02.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_3 із одночасним накладенням арешту на все майно ОСОБА_1 .

16.06.2015 державним виконавцем, керуючись п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція Закону №606-XIV від 21 квітня 1999 року) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення.

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського РВ ДВС України у м. Києві про зняття арешту майна, який накладено постановою ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві НОМЕР_3 від 09.02.2015 року.

21.12.2023 Солом`янським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було відмовлено у задоволенні заяви про зняття арешту, оскільки законом не передбачено механізму та порядку зняття арешту у виконавчих провадженнях, які знищені.

Вважаючи таку відмову у знятті арешту з майна неправомірною, заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною скаргою.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга, третя статті 451 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом № 1404-VIII.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Як відомо з матеріалів справи виконавче провадження НОМЕР_3 відкрите державним виконавцем під час дії Закону № 606-XIV.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом ст. 25 наведеного Закону, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно з ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч.1 цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такий випадок, якщо виконавчий лист повернуто у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За змістом ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем зокрема шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Тобто у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим.

Таким чином, при поверненні виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника законодавством не було передбачено право державного виконавця на зняття арешту з цих підстав, адже стягувач мав право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, боржником за яким є саме заявник у цій справі.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Нормою частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини у межах виконавчого провадження.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, у тому числі, як слід прийти висновку, у разі повернення виконавчого документа стягувачеві, коли виконавчі дії вже не здійснюються.

За частиною другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Пунктом 23 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, передбачено, що у виконавчому провадженні, виконавчий документ за яким повернуто стягувачу, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження на підставі постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Законом не передбачено підстав для зняття виконавцем арешту майна у виконавчому провадженні, яке знищено за термінами зберігання.

Відтак, відмовивши ОСОБА_1 у знятті арешту майна Солом`янський РВ ДВС України у м. Києві діяв правомірно, а тому підстави для задоволення скарги у вказаній частині відсутні.

Разом з тим, заявник ОСОБА_1 просить скасувати накладений виконавцем арешт на майно, оскільки існування такого арешту порушує її конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, закріплене у ст. 41 Конституції України.

Виходячи зі змісту п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 28.10.2020 (справа №204/2494/20), в якій зазначено, що повернення державним виконавцем своєю постановою виконавчого документу стягувану не змінює характеру правовідносин та вимоги боржника про скасування арешту майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статтей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

Боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України (постанова Верховного Суду від 24.05.2021 у справі №712/12136/18).

Згідно статті 129 Конституції України виконання судового рішення є обов`язковим.

При цьому матеріали справи не містять доказів виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у цивільній справі №2-3434/10, на виконання якого був виданий виконавчий лист та відповідно відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №2-3434/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 62104,20 грн.

Як вже було зазначено судом 16.06.2015 року державним виконавцем, керуючись п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція Закону №606-XIV від 21 квітня 1999 року) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення.

За змістом п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.5 ст.47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Частиною першою ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки:

1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;

2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 23 указаного закону встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються:

1) пред`явленням виконавчого документа до виконання;

2) частковим виконанням рішення боржником;

3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно даних з Автоматизованої системи виконавчого провадження відкриті виконавчі провадження, в тому числі ВП НОМЕР_3, щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 коштів за виконавчим листом №2-3434, виданого 28.03.2011 року, відсутні.

Як зазначено у відповіді державного виконавця від 18.08.2024 виконавче провадження НОМЕР_3 знищено.

Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відтак, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Суд прийшов до висновку, що необхідно скасувати арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою Відділу ДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві від 09.02.2015 у виконавчому провадженні НОМЕР_3 (реєстраційний номер обтяження 19201954).

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 259-261, 268, 352, 354, 355, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", заінтересована особа: ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві у виконавчому провадженні НОМЕР_3 (постанова від 09.02.2015 року, реєстраційний номер обтяження 19201954)

У задоволені скарги в іншій частині - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Г.О. Козленко