Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1986/24-ц Головуючий у 1-й інст. Мозговий В.Б.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/1986/24 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №285/1986/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ФК Факторінгс про скасування рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської областівід 15 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Мозгового В.Б. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ФК Факторінгс про скасування рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

15 квітня 2024 року по зазначеній позовній заяві було відкрито загальне позовне провадження.

Одночасно із позовом ОСОБА_1 подав заяву про його забезпечення, в якій просив накласти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовував тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду та негативно вплинути на реалізацію його законних прав та інтересів, просить суд заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської областівід 15 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він у заяві про забезпечення позову вказував на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду та негативно вплинути на реалізацію його законних прав та інтересів. При цьому він конкретно посилався на пункт 2 частини 1 статті 150 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову, безпідставно прийшов до висновку, що заяву про забезпечення позову подано без чітко визначеного способу забезпечення позову, передбаченого частиною 1 статті 150 ЦПК України, а саме що ним не зазначено особу, якій суд має заборонити вчиняти дії.

Вказує, що норма закону на який він посилався у заяві про забезпечення позову, не містить вимоги щодо зазначення особи, якій суд має заборонити вчиняти дії. На відміну від пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України, яким визначено що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, а пунктом 4 частини 1 даної статті передбачено, що позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Зазначає, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім того, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що останнім подано заяву про забезпечення позову без чітко визначеного способу забезпечення позову, передбаченого частиною 1 статті 150 ЦПК України.

Колегія апеляційного суду погоджується із висновком місцевого суду, враховуючи таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, касаційний суд зазначив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Із матеріалів справи убачається, що заявником не було вказано обґрунтованих доводів щодо необхідності накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , а також те, яким чином невжиття вказаного виду забезпечення позову призведе до невиконання судового рішення у разі задоволення позову.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем

у порушення вимог частини 1 статті 150 ЦПК України, в даній заяві не зазначено особу, якій суд має заборонити вчиняти дії.

Однак, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений права повторно подати заяву про забезпечення позову із її належним правовим обґрунтуванням.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської областівід 15 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді