КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/5396/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8471/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28 березня 2023 року № 71-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01 квітня 2023 року по день ухвалення рішення по справі з розрахунку 1 177,06 грн. за кожен день; стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 98 873,04 грн. відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 1-19).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 226-230).

Не погодившись із рішенням суду, 16 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила ухвалу Оболонського районного суду м. Київ від 30 січня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 1-7).

На обґрунтування скарги зазначала, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною, висновки суду першої інстанції про закриття провадження є посилковими і зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.

Не погоджувалась з висновками суду, що за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує в сфері публічно-правових відносин і відповідно підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Вказувала, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Зазначала, що протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.08.2023 замінено первісного відповідача у справі № 756/5396/23 Фонд соціального страхування України на його правонаступника - Пенсійний фонд України. Вказувала, що її представник звертав увагу місцевого суду на те, що заміна відповідача з Фонду соціального страхування України на Пенсійний фонд України не впливає на природу, суть (зміст, характер) права та інтересу, за захистом якого звернулась позивач, а також, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Звертала увагу, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією, а працівники Фонду не були державними службовцями, не здійснювали публічну службу. Так, матеріали судової справи дають можливість дійти висновку про те, що позивач на момент оскаржуваного звільнення з роботи не була державним службовцем. Посада, з якої було звільнено позивача, не відноситься до публічної служби. Позивач не складала Присягу державного службовця при прийнятті на посаду головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України і позивачу не присвоювався ранг державного службовця у цьому зв`язку, позивач не одержувала заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, прийняття позивача на роботу до Фонду соціального страхування України та її звільнення відбувалось у порядку, передбаченому Кодексом законів про працю України. У позовній заяві просила суд визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28.03.2023 № 71-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити її на попередній роботі, як це передбачено ст. 235 К3пП України.

Вказувала, що поняття «поновлення на роботі» не є тотожним поняттю «призначення на посаду» або «прийняття на роботу». Зазначала що її звільнено з роботи Фондом соціального страхування України на підставі Кодексу законів про працю України. Отже, поновлення працівника на роботі також має відбуватись відповідно до положень КЗпП України, а не Закону України «Про державну службу». Поновлення працівника на роботі є наслідком визнання його звільнення незаконним, а не самостійним предметом спору про прийняття на публічну службу. Право позивача на працю порушила уповноважена особа роботодавця позивача - Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 (третя особа у справі), видавши наказ про звільнення позивача з роботи у Фонді соціального страхування України. Таким чином, видаючи наказ про звільнення позивача з роботи Фонд соціального страхування України не було наділено щодо позивача владними управлінськими функціями, як і не наділений ними і Пенсійний фонд України по даному предмету спору.

Апелянт посилалась на те, що вона не оскаржує жодних рішень суб`єкта владних повноважень, які прийняті у сфері реалізації ним публічного інтересу та не просила відповідача прийняти владне управлінське рішення, оскільки наказ про поновлення на роботі не є таким рішенням. Отже, відповідач у цих правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах. Видача наказу про звільнення позивача не є реалізацією уповноваженими особами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України публічно-владних управлінських функцій, та не було спрямовано на задоволення публічного інтересу, а є суто трудовими відносинами працівника та роботодавця.

Вказувала, що питання реорганізації Фонду, його управлінь, подальшого приєднання до Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, не впливає на правову природу правовідносин щодо перебування позивача на посаді та звільнення з неї у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, та не може розглядатись судом як перебування на публічній службі.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у цивільній справі з огляду на те, по вимоги позивача стосуються поновлення на роботі в Пенсійному фонді України на посаді державної служби, що є різновидом публічної служби, є помилковими, оскільки не узгоджуються з положеннями частини 1 статті 235 К3пП України, крім того, позивач на момент звільнення не перебувала на державній (публічній) службі. На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, відтак дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Вважала, що вирішуючи заявлений спір, суд перш за все мав перевірити законність звільнення ОСОБА_1 згідно наказу № 71-к від 28 березня 2023 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, натомість інші позовні вимоги є похідними. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 22 листопада 2023 року в справі № 188/741/23 (т. 2 а.с. 1-7).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПФ України - ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні апеляційної скаргу, а оскаржувану ухвалу залишити без змін (т. 2 а.с. 22-29).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Феклістов О.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача ПФ України - Карпіленко Н.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 до суду не прибула, була повідомлена телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення позивачки ОСОБА_1 підтвердив її представник - адвокат Феклістов О.В. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 18-21, 56).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У розглядуваній справі ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, в якому просила суд:визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28 березня 2023 року № 71-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01 квітня 2023 року по день ухвалення рішення по справі з розрахунку 1 177,06 грн. за кожен день; стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 98 873,04 грн. відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 1-19).

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права.

З 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України.

20 червня 2023 року Фонд соціального страхування України припинено згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Правонаступником Фонду вказано Пенсійний фонд України.

Поряд з цим, предметом позову у цій справі є визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивачка ОСОБА_1 на момент звільнення працювала на посаді головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась, що посада, яку вона обіймала до звільнення і про поновлення на роботі якої вона просила у позовній заяві, не відноситься до категорії посад державної служби та не містить ознак, за яких вказана посада могла б бути віднесена до державної служби.

Відповідач ПФ України цих обставин і доводів не заперечував, заперечуючи проти позовних вимог зазначав, що у зв`язку із скороченням посади, яку обіймала позивач до звільнення відсутня фактична можливість поновлення на роботі. Вказував, що посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду України не належать до посад державної служби. Проте, прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у ПФ України чи його територіальних управліннях. Вважав, що за таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у ПФ України чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889 (т. 1 а.с. 184-192).

Цих обставин, представники сторін не заперечували і в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 56).

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 15 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції до 01 січня 2023 року) визначено, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією.

Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 6.1 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 січня 2017 року № 6, оплата праці працівників Управління здійснюється за рахунок коштів Фонду.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, не була державним службовцем, займана нею посада не належить до посад публічної служби, а тому відповідно вона не здійснювала службову діяльність у розумінні статті 19 КАС України.

Такі доводи позивачки ОСОБА_1 , які не заперечував і відповідач, районним судом належним чином не перевірені і не спростовані, й відповідних висновків мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить. Сам по собі факт заміни відповідача у зв`язку з набуттям Пенсійним Фондом України в процедурі публічного правонаступництва прав і обов`язків ФСС України не свідчить про виникнення публічно-правового спору.

Вирішуючи заявлений спір, суд має перевірити законність звільнення ОСОБА_1 наказом № 71-к від 28 березня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Натомість інші позовні вимоги є похідними.

Спір між сторонами, який виник у трудових правовідносинах, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права та має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 188/741/23 (провадження № 61-13277св23).

За таких обставин, районний суд дійшов передчасного, а відтак помилкового висновку щодо закриття провадження у справі з підстав, що вказаний спір має ознаки публічно-правового спору, який має розглядатись за правилами КАС України.

Доводи відповідача ПФ України щодо правильності закриття провадження у цивільній справі з огляду на те, що вимоги ОСОБА_1 стосуються поновлення на роботі в ПФ України на посаді державної служби, що є різновидом публічної служби, є безпідставними, оскільки такі доводи не узгоджуються з положеннями частини першої статті 235 КЗпП України, а крім того ОСОБА_1 на момент звільнення не перебувала на державній (публічній) службі.

При цьому представник ПФ України - ОСОБА_3 не заперечувала наявність у відповідача посад працівників, які не відносяться до категорії державної служби, посилаючись, що такі не були вакантними на момент звільнення ОСОБА_1 . Проте такі доводи стосуються вирішення справи по суті спору і не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом під час перегляду оскаржуваної ухвали (т. 2 а.с. 56)

Посилання районного суду на правові висновки у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2023 року у справі № 442/3240/23-ц, колегія суддів визнала помилковими, оскільки у іншій справі, яка була переглянута касаційним судом, позивач перебуваючи у відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, просила поновити її на посаді, аналогічній або рівнозначній, з якої її було звільнено, у Пенсійному фонді України, який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, відповідно, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Проте у цій справі, позивачка ОСОБА_1 не заявляла вимог про поновлення на роботі на посаду державної служби у ПФ України, отже фактичні обставини у цих справах не є тотожними.

Посилання апелянта на необхідність зупинення провадження у цій справі, яка переглядається апеляційним судом до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 712/4776/23, колегія суддів визнала передчасним, оскільки станом на час перегляду цієї справи апеляційним судом, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року справу № 712/4776/23 повернуто на розгляд суду касаційної інстанції і такої справи в провадженні Великої Палати Верховного Суду наразі не перебуває (т. 2 а.с. 30-52).

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у цивільній справі підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують. Тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 379, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 травня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова