Справа №461/2874/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.

за участю секретаря Курилюк А.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

Позивач у квітні 2024 року звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову посилається на те, що 27 березня 2014 року слідчим прокуратури Львівської області їй було оголошено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 28 ч. 3- 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування (далі ЄРДР) за № 0000004 від 22.11.2012 року.

В подальшому, 02.04.2014 року ухвалою слідчого судді щодо неї застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту із альтернативним запобіжним заходом у вигляді застави у розмірі 1 000 000 грн. 21.05.2014 затверджено обвинувальний акт у даній справі та кримінальне провадження скеровано до Галицького районного суду м. Львова для розгляду по суті.

Позивач вказує, що ухвалами Галицького районного суду м. Львова їй неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У 2015 році ухвалою цього ж суду їй було змінено запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із носінням електронного засобу контролю, який неодноразово був продовжений. В подальшому, ухвалою суду від 08.06.2015 року їй змінено цілодобовий домашній арешт на нічний домашній арешт. І лише 11.07.2016 року їй було змінено запобіжний захід на особисте зобов`язання.

ОСОБА_1 зазначає, що вироком суду від 25.01.2022 її визнано невинуватою за всіма статтями пред`явленого обвинувачення. Ухвалою Львівського апеляційного суду вирок залишено без змін, постановою Верховного Суду вирок та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

У позовній заяві позивач вказує, що загальний строк її перебування під вартою складає 345 днів, тобто майже один рік. На момент застосування до неї вказаного запобіжного заходу, у неї на утриманні знаходився син ОСОБА_4 , якому на той момент виповнилось лише 8 місяців.

Позивач наголошує, що внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, застосування найсуворішого запобіжного заходу, тривалий час перебування під кримінальним переслідуванням, їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої вона у 3 000 000 грн. Вказує, що вона зазнала значних душевних страждань, в той час коли перебувала під вартою, а її син, якому виповнилось лише 8 місяців потребував грудного молока та опіки матері. Зазначає, що понад вісім років їй знадобилось на те, щоб довести свою невинуватість у суді та протягом цього строку вона була позбавлена конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення нормального і достойного способу життя, реалізації її звичок і бажань, погіршення відносин зі знайомими людьми, близькими та рідними. Вказує, що у неї ускладнились спілкування і взаємостосунки з оточуючими людьми, які дізнавшись про обвинувачення у особливо тяжкому злочині, пов`язаному з розкраданням бюджетних коштів, одразу припиняли з нею будь-які відносини. При цьому, відновлення нормальних стосунків ще не відбулось навіть після винесення судом виправдувального вироку.

З посиланням на норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить позов задовольнити та стягнути з держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 грн.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.04.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.06.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позиція сторін по справі.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, просили задовольнити. Позивач додатково вказала, що внаслідок застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вона змушена була розлучитись із своїм сином, втратила можливість здійснювати вигодовування грудним молоком, внаслідок чого останній хворів. Крім того, вона не бачила як зростає її син, його перші кроки. Також, у зв`язку із пред`явленням їй обвинувачення, вона не могла влаштуватись на іншу роботу. Додатково зазначила, що навіть зараз відчуває страх можливості поновлення її кримінального переслідування.

Представник відповідача - Львівської обласної прокуратури просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Подав до суду відзив, у якому зазначив, що в якості додатків до позовної заяви, позивачем ОСОБА_1 , не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань. Просив суд врахувати, що виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір такого відшкодування повинен визначатись з урахуванням вимог розумності справедливості такого відшкодування, яке має бути не та більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Відтак, розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним. Окрім того, вказав, що у лютому 2022 року відбулось повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації на територію України, а тому обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. В той час як задоволення позовних вимог в розмірі 3000000 грн. може спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, не з`явився хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Вказав, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Вказав, що державне казначейство не порушувало законних прав чи інтересів позивача. Додатково наголосив, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позовних вимог до Казначейства відмовити повністю.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

25.03.2014 слідчим слідчого відділу прокуратури Львівської області Стебеляком Ю.П., за погодженням із прокурором відділу управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією ОСОБА_5 , повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 28 - ч. 1 ст. 366 КК України в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000004 від 22.11.2012 року.

02.04.2014 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова відносно ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту із альтернативним запобіжним заходом у вигляді застави у розмірі 1 000 000 грн.

08.04.2014 ухвалою Апеляційного суду Львівської області зазначену вище ухвалу слідчого судді залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваної адвоката Лисовича І.І. без задоволення.

22.05.2014 обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000004 від 22.11.2012 року. за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України скеровано на розгляд до Галицького районного суду м. Львова.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30.05.2014 року, 24.07.2014 року, 22.09.2014 року, 20.11.2014 року, 26.12.2014 року було продовжено обвинуваченій ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.03.2015 року було задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_1 та змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобів електронного контролю. Покладено на обвинувачену наступні обов`язки:

-прибувати до суду за першою вимогою;

-цілодобово не залишати місце свого проживання будинок АДРЕСА_1 СТ «Явір-1».

-носити електронний засіб контролю цілодобово.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.05.2015 року було продовжено строком на два місяці запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.06.2015 року було змінено запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на нічний домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, строком на два місяці. Покладено на обвинувачену ОСОБА_1 наступні обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не залишати місце свого проживання будинок АДРЕСА_1 СТ «Явір-1» без дозволу суду з 20.00 год. до 08.00 год.

Ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 03.09.2015 року, 10.11.2015 року, 25.12.2015 року, 09.03.2016 року, 28.04.2016 року було продовжено обвинуваченій ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Ухвалою суду від 11.07.2016 обвинуваченій ОСОБА_1 змінено запобіжний захід на особисте зобов`язання.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано невинуватою у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.5 ст.191Кримінального Кодексу України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад зазначеного кримінального правопорушення. ОСОБА_1 було визнати невинуватою у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 366 Кримінального Кодексу України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад зазначеного кримінального правопорушення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12.12.2022 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2022 року стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Постановою Верховного суду від 13.06.2023 року ухвалу Львівського апеляційного суду від 12.12.2022 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 народився син ОСОБА_10 .

Також, судом у судовому засіданні за клопотанням сторони позивача було допитано свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що він є батьком позивача ОСОБА_1 та проживав разом із нею. У 2014 році до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою аж до березня 2015 року, а згодом домашній арешт. На момент вказаних подій, сину ОСОБА_1 виповнилось лише 8 місяців, та останній перебував на грудному вигодовуванні матері. У зв`язку із обранням позивачу запобіжного заходу, її син змушений був перейти на штучне вигодовування. Свідок зазначив, що він є пенсіонером та станом на 2014 рік отримував пенсію в розмірі 2500 грн. на місяць на яку фактично утримував внука та доньку, зокрема він кожного тижня приїжджав до слідчого ізолятора та приносив передачі. Окрім того, зазначив, що дитина ОСОБА_1 зростала хворобливою, а тому він змушений був возити її до лікарні, навіть викликати швидку. ОСОБА_11 вказав, що чоловік позивачки є інвалідом 3 групи, а тому фізично не міг допомагати йому у вихованні внука. Додатково вказав, що у зв`язку з тим, що син ОСОБА_1 перший рік свого життя виховувався без матері, то останній говорив слово «мама» на зовсім чужих людей.

Мотиви прийняття рішення судом

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином судом встановлено , що ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом 8 років 8 місяців 7 днів, а саме з 27.03.2014 року - з дня повідомлення їй про підозру у вчиненні злочинів, до 12.12.2022 року- дати ухвали Львівського апеляційного суду, якою залишено без змін виправдувальний вирок Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2022 року (виходячи з наступного розрахунку: у березні 2014 року був 31 день, відтак 31-27 = 5 днів. З 1 квітня 2014 року по 01 грудня 2022 року минуло 8 років та 8 місяців. З 01 грудня 2022 року по 12 грудня 2022 року включно минуло 12 днів. Відтак, загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить 8 років 8 місяців та 17 днів (5 днів березня + 12 днів грудня).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на момент постановлення вказаного рішення, установлено з 01 квітня 2024 року у місячному розмірі мінімальну заробітну плату на рівні 8000,00 грн.

Таким чином, оскільки період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом складає 104 місяці 17 днів (8 років = 96 місяців + 8 місяців + 17 днів), тому розмір морального відшкодування не може бути меншим за 836 533.33 грн ((8000 грн х 104 місяці = 832000 грн) + (8 000,00 грн ? 30 календарних днів х 17 днів = 4533.33 грн) = 836 533.33 грн).

Суд враховує правову позицію Верховного суду, яка міститься у постанові від 17.07.2024 року у справі №185/1656/23, відповідно до якої в аспекті розміру визначеної судами суми відшкодування, колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Суд вважає, що належними та допустимими доказами повністю доведений факт незаконного перебування позивача під слідством та судом. Внаслідок цього, позивач зазнала моральних страждань у зв`язку з порушенням її звичайного життя; тривалого періоду тримання її під вартою; неможливістю реалізувати себе у зв`язку з цим як професіоналу та матері, а саме брати участь у вихованні сина, проводити з ним достатньо часу, спілкуватися, спостерігати, як він росте і розвивається); позбавлення її можливості заробляти на життя, забезпечувати дитину.

Також суд враховує ступінь моральних страждань, викликаних поза часом тримання під вартою, а саме: обшуки за місцем роботи та проживання, що вплинуло на її ділову репутацію та репутацію серед друзів, знайомих, сусідів; порушенням її права на вільне пересування, внаслідок застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту.

Однак, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, враховуючи глибину моральних страждань позивача, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково та про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь моральну шкоду в розмірі 850000 грн., оскільки такий розмір не менший від мінімального і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до її збагачення.

При цьому, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 759/7630/20, зокрема, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

У таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, -задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 850000 (вісімсот п`ятдесят тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

В задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Держава Україна в особі Львівської обласної прокуратури: 79005, Україна, Львівська обл., місто Львів, проспект Шевченка, будинок, 17/19, .

Суддя Мироненко Л.Д.