ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/533/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Сович Н.А.

та позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Гавриша С.О. та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Притули О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13129/22, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Притула Оксана Богданівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2024 року та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2024 року, ухвалених суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння, припинення права власності на квартиру та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння, припинення права власності на квартиру та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 . 05.03.19 позивач звернувся до нотаріуса за місцем смерті брата ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу.

Однак, він не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки право власності на спірну квартиру на даний час зареєстроване не на померлого ОСОБА_1 , а на третю особу.

Так, 21.02.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням наказом від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстрованого в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145.

Проте згідно з висновком експерта № 3/3-160/20 від 25.02.2015 встановлено, що відбитки гербових печаток на вказаному свдоцтві нанесені не печатками, а - рельєфними кліше. Також згідно з висновком експерта № 3/3-170/20 від 04.03.20 встановлено, що підписи від імені керівника МБТІ ОСОБА_5 на лицевому та зворотньому боці ОСОБА_6 про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою.

27 лютого 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Власником квартири АДРЕСА_1 , був померлий ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і померлий ОСОБА_1 ніяких намірів та дій щодо відчуження спірної квартири не здійснював, спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, внаслідок підроблення свідоцтва про право власності на житло від 13.08.1996, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації ОСОБА_3 , і була відчужена ОСОБА_3 , яка не мала права відчужувати спірне спадкове майно.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на вказану квартиру, проведену 27.02.2020 приватним нотаріусом Жовніром Іваном Теодоровичем, номер запису про право власності: 35701187, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51363536 від 27.02.2020 року та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частки вказаної квартири.

Скасовано державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену 27.02.2020 приватним нотаріусом Жовніром Іваном Теодоровичем, номер запису про право власності: 35701187, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51363536 від 27.02.2020.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3807,30 гривень сплаченого позивачем судового збору

Ухвалою Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Притули Оксани Богданівни про стягнення витрат на правову допомогу - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Притула О.Б. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2024 року у справі № 607/13129/22 в частині задоволення позовних вимог про витребування із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частки вказаної квартири та скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про витребування із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частки вказаної квартири та скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Скасувати Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2024 року за заявою про стягнення витрат на правову допомогу у справі № 607/13129/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння, припинення права власності на квартиру та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру та ухвалити нове додаткове рішення, яким заяву про стягнення витрат на правову допомогу у справі № 607/13129/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння, припинення права власності на квартиру та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру - задовольнити пропорційно до задоволених вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що дане рішення та ухвала, винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а відтак є незаконними та необґрунтованими.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна. Докази зворотнього відсутні та недоведені судом. Зокрема, суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача.

Зазначає, що добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_2 був та залишається єдиним власником володіє 1/1 частки даного нерухомого майна, будь-які обтяження (окрім іпотеки, де ОСОБА_2 є іпотекодавцем, та обтяжень, здійснених заходами забезпечення позову) відсутні.

Крім того, при ухваленні рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд посилається на п. 3. ч. 1 ст. 388 ЦК України, відповідно до якого, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Застосування даної норми може мати місце за умови, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Оскільки, відповідач ОСОБА_2 придбав нерухоме майно, яке було відчужене ОСОБА_3 , як співвласником даного майна за законом, свідчить про те, що вибуття майна із власника відбулося за її згодою. Крім того, позивач ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований як власник квартири АДРЕСА_1 ., в тому числі як і власник 1/2 частки даної квартири.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відтак, 1/2 частки квартири, за АДРЕСА_1 на законній підставі перебуває у володінні відповідача та не може бути у нього витребувана, як у добросовісного набувача.

З огляду на вищевикладене, витребування частки спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації речових прав на частки квартири неможливе, адже це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, а також вищевказаних норм закону, та суперечитиме висновкам Верховного Суду.

Також, вказує на те, що при ухваленні рішення судом не задоволено вимоги в частині визнання права власності на цілу квартиру, тому вважає відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу неправомірною та незаконною, з огляду на що, ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2024 року у справі № 607/13129/22 є необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гавриш С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Вказує, що тягар доказування наявності у діях ОСОБА_1 волі на передачу майна іншій особі покладено на відповідача, який не довів наявність волі відповідача на відчуження квартири.

Натомість відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не був зареєстрований власником квартири, а відчуження квартири відбулося за згоди ОСОБА_3 .

Однак, позивач, прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру, зокрема право володіння та право користування нею, а також право на захист цих прав в незалежності від реєстрації його права власності у реєстрі, а ОСОБА_3 не мала жодних речових прав надавати так звану згоду та подальший продаж квартири ОСОБА_8 з підстав відсутності у неї права розпорядження як часткою квартири, що належить ОСОБА_1 , так і квартири в цілому, адже її речове право було зареєстроване не на підставі спадкування, а на підставі підробленого документа.

В цілому доводи апеляційної скарги спростовуються, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023, яка зробила висновок, що можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у випадку витребування квартири з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Такий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до продавця, в якого він придбав квартиру, зокрема, про стягнення сплаченої її вартості.

Щодо відмови відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, позивач погоджується із твердженням суду першої інстанції, що позовні вимоги, які пред`являлися позивачем до відповідача були задоволені у повному обсязі, а в позові відмовлено лише в частині, які стосувалися визнання за позивачем права власності на цілу спірну квартиру.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Притула О.Б. апеляційну скаргу підтримала, з мотивів, викладених у ній, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гавриш О.С. в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення та ухвалу суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 05.03.2019 Зборівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Після смерті ОСОБА_1 , відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва виданого 15.08.1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996.

05 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса за місцем смерті брата ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 24/2019.

Після смерті ОСОБА_1 залишилось два спадкоємці за законом, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, проте не отримали свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 серпня 1996 року Міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 належить на право власності ОСОБА_3 . Свідоцтво видано згідно з розпорядженням бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради від 07 серпня 1996 року № 14896.

Проте розпорядженням начальника Міського бюро технічної інвентаризації за № 14896, датоване 19 серпня 1996, було видане на ім`я іншої особи ОСОБА_9 та іншу квартиру на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з листом ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 22 жовтня 2019 року № 1412/07-2 станом на 29 грудня 2012 власником спірної квартири є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва, виданого 15 серпня 1996 року відповідно до розпорядження органу приватизації від 07 серпня 1996 року № 14707. ОСОБА_3 не має зареєстрованого нерухомого майна у місті Тернополі.

Належність на праві власності ОСОБА_1 вказаної квартири підтверджується ордером на житлове приміщення від 12 липня 1995 року № 362, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів, і технічним паспортом на квартиру.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 липня 2019 року до Реєстру внесені відомості про реєстрацію кримінального провадження № 0002021 щодо шахрайських дій ОСОБА_3 за частиною першою статті 190 КК України.

У висновку експерта від 25 лютого 2015 року № 3/3-160/20, проведеного у межах кримінального провадження № 0002021, вказано, що відбитки гербових печаток на свідоцтві про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації ОСОБА_3 за № 14896, на лицевому та зворотному боці, нанесені не печатками, зразки відбитків яких представленні на дослідження, нанесено рельєфним кліше.

У висновку експерта від 04 березня 2020 року № 3/3-107/20, проведеного у межах кримінального провадження № 0002021, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7 ( начальник бюро технічної інвентаризації) на лицевому та зворотному боці свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 за № 14896, виконанні рукописним способом. Ці підписи виконанні не ОСОБА_7 , а іншою особою.

ОСОБА_3 не надала суду доказів на підтвердження належності їй спірної квартири та про видачу їй свідоцтва про право власності на житло, наданого 13 серпня 1996 року Міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням (наказом) від 07 серпня 1996 року №14896, зареєстрованого в Міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 15145.

Так, 21 лютого 2019 року між ОСОБА_3 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (Покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири (далі - Договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. 21 лютого 2019 року за реєстровим №133.

Згідно п. 1 Договору Продавець передала у власність, а Покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , котра має наступні характеристики: двокімнатна квартира, загальна площа 54,1 кв. м, житлова площа 33,4 кв. м.

Пунктом 2 Договору вказано, що нерухоме майно належало продавцеві на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням (наказом) від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року за №30061507, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що підтверджується витягом №154536166.

27 лютого 2020 року між ОСОБА_4 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 27 лютого 2020 року за реєстровим №1198. Згідно Договору Продавець передала у власність, а Покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , котра має наступні характеристики: двокімнатна квартира, загальна площа 54,1 кв. м, житлова площа 33,4 кв. м.

ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №204921742.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.09.2022 ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці. Звільнено ОСОБА_3 від призначеного судом за даним вироком покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У вказаному вироку судом встановлено, що обвинуваченою ОСОБА_3 , яка знала, що квартира АДРЕСА_1 їй не належить і не належала на праві особистої власності в силу Закону, нею не вчинено дій, які передбачені нормами законодавства на правомірне оформлення права власності на вказану квартиру як на одноособового власника, було пред`явлено нотаріусу, серед інших документів, свідоцтво на право власності на квартиру з внесеними в ньому неправдивими відомостями, з метою продажу квартири. Тобто, метою використання ОСОБА_3 офіційного документа з внесеними в ньому неправдивими відомостями було отримання нею саме певних суб`єктивних прав, які мають конкретний характер - права власності на квартиру.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спадкове майно - квартира за адресою: АДРЕСА_3 , 1/2 частка якої була успадкована позивачем ОСОБА_1 , вибула із власності поза волею спадкоємця ОСОБА_1 , якому вказане спадкове майно належить із часу відкриття спадщини, також беручи до уваги те, що ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру на підставі підроблених документів, що було встановлено вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.09.2022, тому суд вважав, що позов підлягає до частково задоволення шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребування із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частки вказаної квартири, скасувавши при цьому державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену 27.02.2020 приватним нотаріусом Жовніром Іваном Теодоровичем, номер запису про право власності: 35701187, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51363536 від 27.02.2020.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Главою 29 ЦК України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Статтями 387, 392 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі №334/3161/17 викладена правова позиція, відповідно до якої, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Отже, віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16-ц.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно зі статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за закном мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19)).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 в установленому законом порядку прийняв спадщину після свого брата ОСОБА_1 , тобто він набув речові права на успадковану квартиру (право володіння і право користування), а зазначене нерухоме майно було відчужене на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27 лютого 2020 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.09.2022 у справі №607/12565/20 встановлено, що ОСОБА_3 , маючи свідоцтво про право власності від 13.08.1996 на квартиру по АДРЕСА_4 і надаючи його нотаріусу для оформлення договору купівлі-продажу знала, що дана квартира їй не належить і нею не вчинялися дії по законному набутті у власність вказаної квартири, а тому достовірно усвідомлювала, що свідоцтво про право власності є підроблене.

Враховуючи викладене, встановивши, що спадкове майно - квартира за адресою: АДРЕСА_3 , 1/2 частка якої була успадкована позивачем ОСОБА_1 , вибула із власності поза волею спадкоємця ОСОБА_1 , якому вказане спадкове майно належить із часу відкриття спадщини, також беручи до уваги те, що ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру на підставі підроблених документів, що було встановлено вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.09.2022, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребування із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частки вказаної квартири на підставі п.3 частини першої статті 388 ЦК України, скасувавши при цьому державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену 27.02.2020 приватним нотаріусом Жовніром Іваном Теодоровичем, номер запису про право власності: 35701187, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51363536 від 27.02.2020.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності відповідача на спірне нерухоме майно, в той час, як 1/2 частка вказаного об`єкту нерухомого майна належить позивачу із часу відкриття спадщини, свідчить про юридичне вибуття вказаного об`єкту з володіння позивача.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Так, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до Закону (стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020).

Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що витребування частки спірної квартири у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем та скасування державної реєстрації, матиме наслідком покладення на нього індивідуального та надмірного тягаря, що призведе до порушення до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними, оскільки витребування 1/2 частки спірної квартири у відповідача ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право, з огляду на те, що втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном з метою задоволення вимог позивача визнається законним заходом, який ставить за мету, як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у державі суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав власності на нерухоме майно, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.

Отже, витребування зазначеної 1/2 частки спірної квартири у відповідача на користь позивача, як його законного власника, сприятиме забезпеченню «справедливого балансу» між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується нерухоме майно, також не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків

Зазначене узгоджується з пунктом 9.24. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, провадження № 14-55 цс 22.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2024 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що слід його залишити без змін.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Притули О.Б. про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2024 року у справі № 607/13129/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння, припинення права власності на квартиру та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру задоволено частково.

Ухвалою Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Притули О.Б. про стягнення витрат на правову допомогу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, суд перешої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 23.02.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Відмовлено лише в частині позовних вимог, які стосувалися визнання за позивачем права власності на цілу спірну квартиру, так як в судовому порядку було встановлено, що позивач як спадкоємець майна за законом має право на 1/2 частку спірної квартири, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_1 . Таким чином, позовні вимоги, які пред`являлися позивачем до відповідача ОСОБА_10 були задоволені у повному обсязі.

Колегія суддів з таким висновком суду в повному обсязі погодитись не може, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, адвокат Притула О.Б. надала суду копії договору про надання правничої допомоги від 05.12.2022 укладений між адвокатьськи обєднанням "АРБІТРІУМ ГРУП" та ОСОБА_2 , додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги б/н від 05.12.2022, акти про надання правничої допомоги від 23.02.2024, з яких вбачається, що вартість отриманих послуг з надання правової допомоги складає 20 000 гривень за ознайомлення та вивчення документів, наданих Замовником, опрацювання законодавства з питання порушеного права, складання процесуальних документів, участь у судових засіданнях.

Таким чином, витрати відповідача в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 , пред`являлися до відповідача ОСОБА_10 три позовні вимоги, одна з яких задоволенна повністю, дві вимоги задоволені по 1/2, тому заява представника відповідача - адвоката Притули О.Б. про винесення додаткового рішення про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню пропорційно до задоволених вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України в розмірі 6600 грн, оскільки заяви від позивача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не поступало.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Притула Оксана Богданівна на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2024 року задовольнити частково. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою в сумі 6600 грн.

Керуючись ст. ст.35, 259, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Притула Оксана Богданівна - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2024 року - залишити без змін.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати, повязані з правничою допомогою в сумі 6600 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 серпня 2024 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: О.Б. Гірський

М.В. Хома