Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2066/23 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 8 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.

за участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №935/2066/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні та визнання права власності на частку 5/12 квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року та на додаткове рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Янчук В.В. в м. Коростишів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- припинити право часткової власності ОСОБА_2 на 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 та виплатити відповідачу внесені нею кошти на депозитний рахунок за 5/12 частки квартири;

- визнати за нею право власності на 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що згідно договору дарування квартири від 15.03.2023 вона є власником 7/12 часток квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Паламарчук А.П., зареєстрованого в реєстрі за №131. Власником 5/12 частки вищевказаної квартири є ОСОБА_2 . Вказує, що спірна квартира в багатоквартирному будинку складається з двох житлових кімнат загальною площею 42,5 кв.м. та є неподільною. Зазначає, що вона не має іншого житла і її сім`я проживає в спірній квартирі разом з батьком ОСОБА_3 , який є інвалідом третьої групи.

Вказує, що відповідно до висновку про оціночну вартість об`єкту нерухомості №12419 від 25.06.2023 складеного незалежним експертом ОСОБА_4 5/12 частки спірної квартири складає 279 451,76 грн. Стверджує, що вона неодноразово пропонувала ОСОБА_2 виплатити грошову вартість її частки в квартирі у розмірі 279 451,76 грн., останній раз 19.06.2023. Вказує, що відповідач не погоджується продати свою частку у спірній квартирі у зв`язку з неприязними стосунками між ними. Оскільки спірна квартира розташована в багатоквартирному будинку є неподільною, проживають в ній різнополі особи та ще з інвалідністю спільне володіння та користування майном є неможливим. Вказує, що таке припинення права на частку в майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки ОСОБА_2 є власником 1/5 частини квартири в АДРЕСА_2 , площею 67 кв.м і проживає одна та 5/12 частки квартири по АДРЕСА_3 . Звертає увагу на те, що грошову суму в розмірі 279 451,76 грн необхідну для виплати відповідачу вартості її частки у спірній квартирі, вона внесла на депозитний рахунок Коростишівського районного суду Житомирської області. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

20 червня 2024 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до суду першої інстанції подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5 000 грн.

Додатковим рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що правової допомоги не існує, а існує правнича допомога, не вказано порядок розрахунків, предмет договору. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не є користувачем або наймачем спірної квартири. Вказує, що представник відповідача визнав, що спірна квартира є неподільною. Зазначає, що оскільки спірна квартира розташована в багатоквартирному будинку є неподільною, в ній проживають різнополі особи, спільне володіння і користування таким майном є неможливим. Вказує, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки обставинам справи, в результаті чого прийняв незаконне рішення. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року та додаткове рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

12 серпня 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що частки сторін по справі є майже однаковими, а тому твердження позивача про те, що частка ОСОБА_2 є незначною є необґрунтованими. Звертає увагу на те, що відповідач долучила докази, що підтверджують витрати на утримання квартири та наявності інтересу до своєї власності. Стверджує, що позивач та її батько не проживають у спірній квартирі. Вказує, що позивачем не обґрунтовано неможливість спільного володіння і користування квартирою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до договору дарування від 15 березня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованого за №131, ОСОБА_1 є власником 7/12 частки квартири АДРЕСА_1 . Наведене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №325923482 від 15.03.2023.

Згідно довідки №431 від 19.06.2023, виданої Комунальним підприємством «Коростишівська комунальна служба» ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 12.07.2023 за вищевказаною адресою також зареєстрована дочка позивача ОСОБА_6 , 02.09.2020 та згідно довідки №431 від 19.06.2023 батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору дарування квартири від 16.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованого за №530 ОСОБА_6 (чоловік позивача, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 09.09.2017) є власником квартири АДРЕСА_4 . Наведене також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №369549336 від 13.03.2024.

Згідно заповіту від 01.02.2005 ОСОБА_7 заповіла належну їй 1/3 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 - ОСОБА_2 .

Відповідно до заповіту від 01.02.2005 ОСОБА_8 заповів належну йому 1/3 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частина.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.02.2023 ОСОБА_2 є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.02.2023 ОСОБА_2 є власником 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №38263786 від 12.06.2024 ОСОБА_2 на праві власності належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_5 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №37 від 17.12.2023 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що не дивлячись на те, що частка у спірній квартирі позивача (7/12) є більшою, ніж частка відповідача, між тим вона становить 5/12 частин квартири і визнати її незначною, відсутні будь які підстави. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення права власності на 5/12 частки спірної квартири завдасть відповідачу та членам її сім`ї істотної шкоди, оскільки можливість придбання житла за вартість 5/12 частки квартири є досить сумнівним. Також, судом першої інстанції зазначено про те, що позивачем не надано доказів наявності перешкод у користуванні спірним житлом.

Розглядаючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі №754/16751/18 (провадження №61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження №61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17 (провадження №61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просила припинити право власності ОСОБА_2 на 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно та присудити відповідачеві компенсацію вартості 5/12 частини спірного майна.

Як на обґрунтування підстав позову посилалась на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною, а виділення в окреме користування 5/12 частини квартири є неможливим. Припинення права власності відповідача на частку у спірному нерухомому майні не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Однак, вказуючи про те, що річ є неподільною та виділ частки домоволодіння у натурі неможливий, позивачкою на підтвердження даної обставини не надано жодних належних та допустимих доказів.

Крім того, позивачкою не доведено, що відповідачем вчиняються їй перешкоди, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості спільно володіти та користуватися цим нерухомим майном, а отже не підтверджено обставину, визначену п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України.

Також слід зазначити, що припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , оскільки позивач не надала суду доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника.

Колегія суддів зауважує, що наявність у ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності квартири у АДРЕСА_2 , не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні.

Такі висновки підтверджуються постановою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі №463/4859/21, де зазначено, що сам по собі факт реєстрації права власності особи на житлове приміщення, не свідчить про наявність підстав для припинення її права на частку у праві власності на квартиру.

Крім того, сама по собі реєстрація місця проживання за іншою адресою не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_6 , чоловік позивача є власником квартири АДРЕСА_4 . Відтак, твердження позивача про те, що у неї немає іншого житла спростовується матеріалами справи.

Долучена позивачем до матеріалів справи довідка Коростишівської комунальної служби №21 від 05.06.2024 на підтвердження оплати за послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_3 не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірне майно.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що матеріали справи містять копії квитанцій про оплату комунальних платежів ОСОБА_2 , які позивачем не заперечуються та не спростовуються.

Безпідставними також є посилання ОСОБА_1 на те, що частка ОСОБА_2 у спірному майні є незначною, оскільки відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Як вбачається з висновку про оціночну вартість об`єкту нерухомості №12419 від 26.06.2023 площа квартири АДРЕСА_1 становить 42,5 кв.м. У свою чергу частка ОСОБА_2 становить 17,70 кв.м., відтак не може вважатися незначною.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до абз. 3,4 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Проте, позивачем не проведено експертної оцінки реальної вартості спірного майна на день розгляду справи в суді, будь яких клопотань про призначення судової експертизи не заявляла.

Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач, на якого відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України покладений обов`язок довести суду ті обставини, на які вона посилаються, як на підставу своїх вимог, згадані умови, зокрема відсутність істотної шкоди інтересам відповідача за умови припинення її права на частку у спільному майні та неможливість спільного володіння і користування житловим будинком не довела, а тому позов задоволенню не підлягає.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції щодо суті спору ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Щодо додаткового рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року.

Встановлено, що 20 червня 2024 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5 000 грн.

Додатковим рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога ОСОБА_2 надавалася адвокатом Ленським І.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 22.11.2023.

Згідно п. 2 розділу 3 договору гонорар складається із суми вартості послуг, тарифи та загальна сума яких узгодженні сторонами в розрахунку вартості правової допомоги.

На підтвердження факту надання правової допомоги представником ОСОБА_2 ОСОБА_5 за вищевказаним договором надано до суду розрахунок вартості правової допомоги, з якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 5000 грн., з яких: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, вивчення документів, аналіз обставин справи, формування правової позиції, підготовка процесуальних документів 3год/3000 грн.; - підготовка, участь у судовому засіданні 16.01.2024 0,5 год/500 грн.; - підготовка, участь у судовому засіданні 13.02.2024 0,5 год/500 грн.; - підготовка, участь у судовому засіданні 13.03.2024 0,5 год/500 грн.; підготовка, участь у судовому засіданні 08.04.2024 0,5 год/500 грн.

Квитанціями №31 від 13.03.2024, №169 від 12.12.2023 та №37 від 08.04.2024 підтверджено оплату правової допомоги у розмірі 5000 грн.

За правилами ч. 1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5, 6 цієї статті передбачена можливість зменшення розміру таких витрат понесених однією стороною за клопотанням іншої сторони, на яку покладається обов`язок доведення неспівмірності таких витрат.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що сторона з якої на користь іншої сторони стягуються такі витрати повинна бути обізнана про розгляд судом такого питання.

За правилами ч. 7ст. 43 ЦПК України учасники справи звільняються від обов`язку надсилати учасникам справи копій документів лише у разі якщо вони подаються до суду у електронній формі.

До заяви про розподіл витрат на правничу допомогу подану представником відповідача не надано доказів направлення копії такої заяви іншій стороні.

Враховуючи, що згідно приписів ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд ухвалює додаткове судове рішення протягом 10 днів із дня надходження відповідної заяви ненадання заявником копії іншій стороні, позбавляє останню можливості заперечити проти розміру витрат про відшкодування яких ставиться питання, що унеможливлює розгляд такого питання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що не виконання заявником вимог процесуального закону про направлення іншій стороні копії заяви з доданими до неї документами, позбавляє іншу сторону надавати свої заперечення, що не можна вважати припустимим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення необхідно скасувати, та відмовити представнику ОСОБА_2 ОСОБА_5 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_1 5000 грн витрат за надання правової допомоги, оскільки представником позивача на виконання вимог процесуального закону не направлено позивачу копії заяви з додатками про стягнення судових витрат, внаслідок чого позивача позбавлено права надавати свої заперечення з цього приводу.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанцї.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами другою, третьою, восьмою статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Разом із тим, клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 заявив клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн.

На підтвердження понесених витрат надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 06.08.2024, розрахунок вартості правової допомоги від 06.08.2024, згідно якого адвокатом надано правову допомогу наступного змісту: складання процесуальних документів (відзив на апеляційну скаргу) 1год/1000 грн., квитанція №65 від 06.08.2024 та квитанція про направлення відзиву ОСОБА_1 .

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів наголошує на тому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 500 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2024 року скасувати, відмовити представнику ОСОБА_2 ОСОБА_5 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення 5000 грн понесених витрат за надання правової допомоги.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 грн судових витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 12 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді