ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6486/24 Справа № 213/2659/23 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 213/2659/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 березня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вставнолення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визначення часток у спільній сумісній власності подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 01 травня 2016 року по 01 вересня 2022 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час проживання однією сім`єю, а саме 04. Жовтня 2021 року вони, за спільні кошти, придбали у власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і за взаємною згодою зареєстрували право власності на вказану квартиру за відповідачкою, почали робити в квартирі ремонт, планували спільно в ній проживати, мали на той час спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, виховували спільну дитину і дитину відповідача від попередніх відносин.

У серпні 2022 року, після погіршення відносин, сторони припинили проживання, відповідачка стягнула з нього аліменти на утримання сина.

На підставі наведеного вище позивач просив суд втановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частку спірної квартири

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам вправи, зокрема не надано належної оцінки поясненням свідків. Так, свідок ОСОБА_5 , який є батьком відповідачки, не зміг точно пояснити в якому місяці 2021 року відповідачка повернулась з м. Маріуполь до м. Кривого Рогу. При цьому пояснення свідка про те, що він дав дочці 14 000 доларів США для придбання квартири спростовуються відомостями, наявними в матеріалах справи, зокрема відомостями про доходи батьків відповідачки, які за період 2017-2021 роки в загальному розмірі становлять 180 939,81 грн, що спростовує доводи відповідачки щодо придбання спірної квартири її батьками.

Апелянт вважає, що пояснення свідка ОСОБА_6 про те, що вона ніколи не бачила позивача спростовуються тим, що позивач працював у іншому місті, та взагалі, пояснення вказаного свідка не спростовують доводів позивача по справі.

Разом з тим, дохід позивача за період 2016-2021 років склав 951 107,05 грн, а поясненнями свідка ОСОБА_7 підтверджено, що саме позивач зателефонував їй та повідомив що сторони у справі, як можна скоріше, бажають придбати спірну квартиру. Завдаток вони віддали зразу, а залишок суми за квартиру ОСОБА_7 віддав ОСОБА_8 .

Вказує, що судом не прийнято до уваги пояснення свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що позивача знає давно, більше 20 років, допомагав робити ремонт в новій купленій квартирі. На той період сторони проживали разом, в тому числі - з жовтня по листопад. Кошти на ремонт йому передавав ОСОБА_8 . Свідок вказав, що під час купівлі квартири він не був присутнім, від самого ОСОБА_8 дізнався, що квартиру купив саме він, бував у них на свята, знає, що вони жили в "нових домах" при в`їзді на Південний ГЗК, і разом приїздили до батьків позивача у гості зі спільною дитиною

Також судом не прийняті до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 який суду поясним, що він є товаришем ОСОБА_8 . У 2019 чи 2020 році допомагав зробити опалення у новій квартирі, яку купив ОСОБА_8 , який завжди казав, що хоче, щоб квартира залишилася дитині. Йому відомо, що вони жили з відповідачкою в цивільному шлюбі.

Крім того судом взагалі не надано оцінки скріншотам переписки між сторонами із мобільного застосунку «Viber» з 29 вересня 2021 року по 08 жовтня 2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ступак Я.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони, які не знаходились в зареєстрованому шлюбі, мають спільного сина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в свідоцтві про народження якого Позивач ОСОБА_1 зазначений батьком, а Відповідач ОСОБА_2 матір`ю. (а.с.11)

На виконанні Інгулецького відділу ДВС знаходиться судовий наказ Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 211/7346/21 від 02 грудня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_12 на утримання сина, починаючи стягнення з 15 листопада 2021 року. (а.с.24).

З наданого відповідачем скріншоту з офіційного сайту Судова влада України вбачається, що 13 грудня 2021 року в провадження Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надходила позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання способу участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною. (а.с.89).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири НРМ 569916 від 04 жовтня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В., та зареєстрованому в реєстрі за № 918, ОСОБА_2 придбала у власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м, житловою площею 44,8 кв.м. (а.с.84-85)

Як зазначено в п.1.3. Договору купівлі-продажу, покупець довела до відома продавця, а продавець взяла до уваги той факт, що покупець у шлюбі не перебуває і не проживає ні з ким без реєстрації шлюбу однією сім`єю, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання квартири за цим Договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири, в тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 Сімейного Кодексу України, відсутні.

Право власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 жовтня 2021 року за реєстраційним номером 44292355 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.12, 86)

Відповідно до Акту від 16 жовтня 2023 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , засвідченому підписом голови правління ОСББ «Ярославська 19», ОСОБА_2 з 2015 року по вересень 2019 року разом із старшим сином ОСОБА_13 , 2007 року народження, а потім - з вересня 2021 року по 20 березня 2022 року вже разом із молодшим сином - ОСОБА_14 , 2020 року народження, проживала у квартирі АДРЕСА_3 . (а.с.87)

Аналогічну інформацію містить довідка голови ОСББ «Ярославська 19» про склад сім`ї № 3 від 11 листопада 2021 року. (а.с.88).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту сумісного проживання сторін по справ чк чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірне нерухоме майно набуто за спільні кошти або спільною працею.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня1999 року № 5-рп/99).

Тобто, при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, необхідно виходити з того, що дана норма права поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20, зазначила наступне: … 40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Таким чином, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між сторонами щодо визнання права власності за сторонами на частину майна, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити з цих підстав.

В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що з 01 травня 2016 року по 01 вересня 2022 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час проживання однією сім`єю, а саме 04 жовтня 2021 року вони, за спільні кошти, придбали у власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і за взаємною згодою зареєстрували право власності на вказану квартиру за відповідачкою, почали робити в квартирі ремонт, планували спільно в ній проживати, мали на той час спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, виховували спільну дитину і дитину відповідача від попередніх відносин. У серпні 2022 року, після погіршення відносин, сторони припинили проживання, відповідачка стягнула з нього аліменти на утримання сина.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи, свідки підтвердили, що сторони дійсно проживали разом, але з якого по який час, і з якого часу їх відносини припинилися, не знають, фотокартки, на яких зображені позивач та відповідач вдвох та з дитиною, не свідчать про їх постійне проживання. Чи проживали сторони сім`єю під час купівлі квартири, впевнено свідки пояснити не змогли.

В спірній квартирі жодна із сторін не зареєстрована.

Водночас, наданими відповідачем доказами, зокрема Актом та довідкою ОСББ «Ярославська 19» підтверджено факт проживання відповідача з двома дітьми. Інформації щодо проживання з ними позивача вказані докази не містять.

Доказів того, за чиї кошти придбана квартира, суду також не надано, під час укладення договору купівлі-продажу квартири жоден із свідків присутнім не був, інформацією щодо придбання квартири володіють тільки зі слів сторін, про те, що гроші на її придбання відповідачу дали батьки, свідок ОСОБА_6 знає зі слів відповідачки, а свідок ОСОБА_7 пояснила, що кошти для розрахунку (крім залога) віддавав продавцеві позивач.

При цьому суд враховує, що підписанням договору відповідач засвідчила те, що у шлюбі не перебуває, не проживає ні з ким без реєстрації шлюбу однією сім`єю, і грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю. Позивач, який вказував, що мав намір придбати квартиру на своє ім`я, але оформив на відповідача з об`єктивних підстав, також не був присутнім при укладенні Договору і цієї обставини не заперечує.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне нерухоме майно набуто за спільні кошти або спільною працею.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на ті обставини, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступного. Виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі, при цьому, згідно ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, провадження № 61-5296св19, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, провадження № 61-44641св18, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, провадження № 61-42601св18, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, провадження № 61-3071 св 21.

В контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11 березня 2024 року відносно того, що заявлений ОСОБА_1 позов є недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження фактів його спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , наявності їх спільного побуту, існування між ними взаємних прав та обов`язків.

Вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме, спільні світлини та скріншоти переписки між сторонами із мобільного застосунку «Viber» з 29 вересня 2021 року по 08 жовтня 2021 року, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та ОСОБА_2 склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

За вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, на час набуття відповідачкою спірної квартири.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_2 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючисьст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: