КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2633/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 945/831/21

22 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тарасенко Ігоря Вікторовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Косенко А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою,-

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 09 лютого 2018 року між ним та відповідачем ОСОБА_21 укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_23 на зворотній основі грошові кошти у розмірі 13 000,00 доларів США, а останній зобов`язувався повернути грошові кошти в повному обсязі до 09 липня 2018 року, а також відсотки за користування позикою із розрахунку 5% на місяць. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_22 видано позивачеві власноруч написану розписку.

Зазначав, що у встановлений строк відповідач ОСОБА_10 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти разом з процентами за користування позикою не повернув.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником ОСОБА_22 своїх зобов`язань за договром позики, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач ОСОБА_24 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу у розмірі 36 400,00 доларів США, що складається із суми основного боргу - 13000,00 доларів США; 23 400, 00 доларів США -5% в місяць за користування коштами за останні 36 місяців, що передують даті подання позову до суду, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 156,12 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 13 000 доларів США - боргу; 23400 доларів США - 5% в місяць, а всього 36400 (тридцять шість тисяч чотириста) доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 10 156,12 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_13 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, що під час розгляду позовної заяви судом першої інстанції зроблено не було.

З метою з`ясування дійсних обставин справи, встановлення доведеності вимог позовної заяви та обґрунтованості доводів, Макарівським районним судом Київської області не було здійснено заходів для встановлення та дослідження оригіналу боргової розписки.

Сторона відповідача вважає, що за відсутності оригіналу боргової розписки суд позбавлений можливості вирішувати подальші питання щодо призначення можливої судової експертизи вказаного документу, оскільки апелянт у категоричній формі заперечує про їх укладення.

До того ж, зі змісту боргової розписки вбачається, що ОСОБА_15 позичив у невідомої особи ОСОБА_16 (без зазначення паспортних даних), грошові кошти у сумі 13000 (тринадцять тисяч доларів США»), при тому, що позивачем у цій справі є ОСОБА_13 .

Крім того, в копії боргової розписки міститься вказівка про те, що гроші передались в присутності ОСОБА_17 , але в судове засідання останній не викликався та пояснення у справі не надавав. Вказана обставина Макарівським районним судом Київської області була виключена як доказове значення для встановлення обставин дійсності зроблених підписів апелянтом в борговій розписці.

Таким чином, на думку сторони відповідача, ОСОБА_13 не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту, підписання боргової розписки та не пояснив відсутність оригіналу вказаної розписки.

При цьому, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення відсотків зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється післяспливу, визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а відтак, на переконання сторони відповідача, проценти потрібно стягувати за період до 09.07.2018року, оскільки такий строк визначено розпискою від 09 лютого 2018 року.

Оскільки зі спливомстроку, наякий була надана позика, припинилося право позивача нараховувати відсотки за договором позики, то після 09 липня 2018 року позивач не міг нараховувати відсотки.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача відсотків в сумі 3250,00 (три тисячі двісті п`ятдесят доларів США) розрахованих наступним чином:13000 (тринадцять тисяч доларів США) помножені на передбачені відсотки по позиці в розмірі 5 % щомісячно, помножені на 5 місяців (період з 09 лютого 2018 року до 09 липня 2018 року).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Кацалап Андрій Анатолійовичпросить залишити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_18 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що доводи відповідача в частині того, що ОСОБА_15 позичив у невідомої особи ОСОБА_13 грошові кошти спростовуються самим змістом апеляційної скарги, в якій відповідач не заперечує той факт, що він взяв в позику кошти в розмірі 13000 (тринадцять тисяч) доларів США 00 центів та видав боргову розписку від 09.02.2018 року .

Щодо відмінностей між правильним прізвищем позивача, та прізвищем позивача, написаним відповідачем в розписці від 09.02.2018 року, то це пояснюється звичайними орфографічними та граматичними помилками.

До того ж, наявність у позивача оригіналу боргової розписки підтверджує укладення між ним та відповідачем договору позики, умови договору, а також засвідчує отримання відповідачем від позивача грошових коштів.

Отже, на думку сторони позивача, при укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору. З урахуванням встановленого, умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом відповідають умовам договору позики і видана відповідачем розписка від 09.02.2018 року засвідчує наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за цим договором, що, зокрема, підтверджує право позивача вимагати виконання відповідачем боргового зобов`язання.

Вказує, що позивач ніколи не стверджував про відсутність у нього оригіналу боргової розписки, виданої відповідачем. Оригінал боргової розписки перебуває у позивача, про що суд першої інстанції був належним чином обізнаний. Більш того, оригінал розписки може бути надано апеляційному суду в будь-який час, якщо буде існувати відповідна процесуальна вимога.

Вважає, що суд першої інстанції не мав обов`язку здійснювати виклик свідка, а саме громадянина ОСОБА_17 для надання показів, за відсутності відповідної заяви від одного з учасників справи. Більш-того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові 18.07.2018 у справі № 143/280/17, факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка.

Стосовно стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами позивача та періоду нарахування відсотків зазначає, що у постанові № 6-37цс15 від 16.12.2015 Верховний суд України виклав обов`язковий до застосування висновок щодо правомірності стягнення відсотків після оплати боргу. У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно ст. 625 ЦК України він мусить сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. З цього випливає, що позикодавець має право в судовому порядку вимагати повернення всіх сум за договором позики, у зв`язку з порушенням умов договору та пред`явлення таких вимог щодо стягнення штрафних санкцій є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань.

Також позикодавець має право отримати відсотки від суми позики відповідно до статті 1048 ЦК, які нараховуються за період від дня отримання коштів позичальником до дня фактичного повернення позики, якщо інше не встановлено укладеним між сторонами договором. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець має право вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі статтею 625 ЦК та відсотків відповідно до статті 1048 ЦК.

Окрім цього, у разі невиконання зобов`язання, стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3 % річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Посилання сторони відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, оскільки судом першої інстанції не враховано те, що кошти підлягають стягненню в національній валюті України, не може бути прийнято до уваги, згідно приписів законодавства.

Як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, постанові Верховного суду від 22.11.2023 № 2-710/11, тощо.

Також звернув увагу на те, що у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Сторона позивача вважає, що всі зазначені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому не можуть братися до уваги судом апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_12 адвокат Тарасенко Ігор Вікторович повністю підтримав доводи апеляційної скарни та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_13 адвокат Кацалап Андрій Анатолійович в судовому засіданні протми доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_18 адвоката Тарасенка Ігоря Вікторовича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_19 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Миколаївським РВ УМВС України 11.06.2010) рукописно написав розписку про отримання у борг від ОСОБА_13 грошових коштів в сумі 13000 (тринадцять тисяч) доларів США. Зобов`язався повернути зазначені кошти до 09.07.2018. Разом з сумою боргу зобов`язався повернути відсотки з розрахунку 5% в місяць.

Розписка написана в присутності ОСОБА_20 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою в розмірі 13 000 долларів США, суд першої інстанції вказав на те, що позивач умови договору позики від 09.02.2018 року виконав, передав відповідачу у позику кошти у розмірі 13000 доларів США.

В свою чергу відповідач порушив умови договору позики, в обумовлений договором строк позику не повернув. Доказів повернення позики відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13000 доларів США-суми позики, відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 суми позики в розмірі 13000 доларів США відповідає.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачем, що відповідно до договору позики від 09.02.2018 року ОСОБА_19 рукописно написав розписку про отримання у борг від ОСОБА_13 грошових коштів в сумі 13000 (тринадцять тисяч) доларів США. Зобов`язався повернути зазначені кошти до 09.07.2018 року.

Відповідач був повністю ознайомлений з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів, шляхом написання розписки власною рукою.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 суми позики в розмірі 13000 доларів США.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність у позивача оригіналу боргової розписки, що позбавляє суд можливості вирішувати питання щодо стягнення боргу з відповідача на користь позивача, оскільки апелянт у категоричній формі заперечує укладення договору та наявність заборгованості, колегія судлів вважає безпідставними, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду 22 квітня 2024 року колегією суддів та представником відповідача було оглянуто наданий представником позивача оригінал розписки від 09.02.2018 року.

Оригінал дослідженої колегією суддів розписки від 09.02.2018 повністю відповідає копії боргової розписки від 09.02.2018 року, долученої позивачем до матеріалів позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджував би факт укладання та підписання договору позики відповідачем, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом розгляду даної справи є позов саме ОСОБА_13 до ОСОБА_12 про стягнення заборгованості за договором позики.

Поряд з цим, відповідач з зустрічним позовом до ОСОБА_13 про визнаннянедійсним вказаного договору позикик від 09.02.2018 року не звертався.

А відтак, питання визнаннянедійсним договорувід 09.02.2018 року не є предметом розгляду у даній справі, а відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодної позовної вимоги.

Крім того, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили та яким був би встановлений факт недійсності укладеного між сторонами договору позики від 09.02.2018 року.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_12 на користь позивача ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики у розмірі 23 400 доларів США, з огляду на наступне.

Проценти, відповідно до статті 1048 ЦК України, сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником позики, а за «користування позикою» (тобто, за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання позики наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми позики), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку. Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися позикою», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування позикою»).

Разом з цим, зі спливом строку, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення позики разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення.

Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку позики, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування позикою» поза межами строку, на який надається така позика (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Колегія суддів зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення договорупозики. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин,надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку позики вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу, визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку позики процентів за «користування грошима». Установлений договором позики строк лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування позикою» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення коштів та сплати процентів за «користування позикою», сплив строку позики не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від05 квітня 2023 рокуу справі № 910/4518/16.

Зі змісту боргової розиписки встановлено, що в борг грошові кошти сумі 13000 доларів США ОСОБА_19 отримав 09.02.2018 року та зобовязався повернути до 09.07.2018 року, зі сплатою відсотків з розрахунку 5% в місяць.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідача виник обов`язок зі сплати процентів на користь позивача в період дії договору позики, а саме: з 09.02.2018 року по 09.07.2018 року, оскільки надання позивачу можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку позики вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики за період дії договору позики з 09 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року у розмірі 3 250,00 доларів США. З розрахунку 13 000 доларів США х 5% х 5 місяців строку дії договору позики.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_12 на користь позивача ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики у розмірі 23 400 доларів США, а відтак рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики за період дії договору позики з 09 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року у розмірі 3 250,00 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення процентів за користування сумою позики слід відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянтів по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_18 адвоката Тарасенка Ігоря Вікторовича, скасування рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_12 на користь позивача ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики у розмірі 23 400 доларів США, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних та стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики за період дії договору позики з 09 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року у розмірі 3 250,00 доларів США, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року в частині загального розміру заборгованості за договором позики від 09 лютого 2018 року необхідно змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості за договором позики від 09 лютого 2018 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 з 36 400,00 доларів СШАдо 16 250,00 доларів США.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить із наступного.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_18 адвоката Тарасенка Ігоря Вікторовича було задоволено частково, рішення суду першої інстанції було скасовано в частині та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики за період дії договору позики з 09 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року у розмірі 3 250,00 доларів США та змінено рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року шляхом зменшення загального розміру заборгованості за договором позики від 09 лютого 2018 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 з 36 400,00 доларів СШАдо 16 250,00 доларів США, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру судових витрат зі сплати судового зборуза подання позовної заяви до суду з 10 156,12 грн до 4 533,69 грн, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Крім того, оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_18 адвоката Тарасенко Ігоря Вікторовича задоволено частково, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_12 у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 8 433,64 грн.

Керуючись ст.ст.6, 192, 203, 205, 207, 524, 533, 626, 627, 628, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст. 4,5, 76,81,89,133,141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тарасенко Ігоря Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_12 на користь позивача ОСОБА_13 процентів за користування сумою позики у розмірі 23 400 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_12 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_13 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) проценти за користування сумою позики за період дії договору позики з 09 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року у розмірі 3 250,00 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення процентів за користування сумою позики відмовити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2023 року в частині загального розміру заборгованості за договором позики від 09 лютого 2018 року і в частині розподілу судових витрат між сторонами змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості за договором позики від 09 лютого 2018 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_12 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_13 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), з 36 400,00 доларів СШАдо 16 250,00 доларів США, судові витрати зі сплати судового зборуза подання позовної заяви до суду з 10 156,12 грн до 4 533,69 грн.

Стягнути з ОСОБА_13 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_12 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 8 433,64 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2024 року.

Головуючий Судді: