Провадження №: 2/755/7822/24
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"12" вересня 2024 р. Дніпровський районний суду м. Києва у складі: головуючого судді Катющенко В.П., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Сергій Сергійович, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації договору дарування та поновлення прав власника, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м. Києва 15.08.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Сергій Сергійович, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації договору дарування та поновлення прав власника, яка 27.08.2024 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.09.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, учасникам справи роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки.

До позовної заяви долучено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій останній просить суд: постановити ухвалу про заборону державному нотаріусу Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяні Володимирівні видавати спадкоємцям свідоцтво про право власності на частку спадкового майна на квартиру АДРЕСА_1 , на період розгляду позову по суті та до набрання судовим рішенням законної сили.

Мотивуючи заяву про забезпечення позову позивач посилається на те, що предметом позову є визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації та поновлення прав власника на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі оскаржуваних у позовній заяві доручення та договору дарування квартири, зазначена квартира входить до складу спадкового майна за спадковою справою заведеною у державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. за номером № 254/2024 та зареєстрованій у Спадковому реєстрі за номером №72450233. У зв`язку з таким, у спадкоємців, які подали заяву про прийняття спадщини після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, а саме: з 09.08.2024 виникає право на отримання свідоцтва про право власності на частку спадкового майна. Саме тому, у разі невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд, вивчивши доводи поданої заяви та матеріали справи, доходить наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Статтею 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ч. 3 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із наведеного випливає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права, і законні його інтереси.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд:

1)ухвалити рішення, яким визнати недійсним доручення посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С від 05.05.2003 за №1427.

2)ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С. 25.06.2003 за реєстровим номером №2343, зареєстрований у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 27.06.2003 за реєстровим №321.

3)ухвалити рішення, яким зобов`язати комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати реєстрацію від 27.06.2003 за реєстровим №321 договору дарування квартири АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С. 25.06.2003 за реєстровим номером №2343.

4)ухвалити рішення, яким відновити права власника та зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергієнка С.С. повернути Позивачу оригінал свідоцтва про право власності на житло, видане Дарницькою районною державною адміністрацією м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) №1381 від 11.09.1996, а комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» поновити його реєстрацію.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Варто зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову, а обраний спосіб забезпечення позову відповідає його меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18.01.2017.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, з урахуванням наведених до суду доводів та фактів, обраного позивачем виду забезпечення позову, у його відповідності до наведеної мети, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки обраний вид забезпечення позову не забезпечить забезпечення виконання рішення у майбутньому у той спосіб, про який просить позивач, зважаючи на підстави звернення до суду.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

У розрізі наведеного до суду, зважаючи на заявлені позовні вимоги, суд доходить висновку, що позивачем невірно обрано захід забезпечення позову, що полягає у забороні державному нотаріусу видавати свідоцтва про право на спадщину, оскільки заборона вчинення таких дій не буде спрямована на запобігання заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі та не забезпечить у подальшому реалізації прав позивача щодо реального виконання прийнятого рішення, що свідчить про неефективність обраного виду забезпечення позову.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Сергій Сергійович, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації договору дарування та поновлення прав власника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 260, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергієнко Сергій Сергійович, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації договору дарування та поновлення прав власника - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: