Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4778/23 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 80 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/4778/23 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- зобов`язати Фонд соціального страхування України в особі Комісії з реорганізації розглянути кредиторські вимоги по заяві від 18 лютого 2023 року та по доповненні до заяви від 25 лютого 2023 року;

- зобов`язати Фонд соціального страхування України в особі Комісії з реорганізації включити до проміжного ліквідаційного балансу боржника її вимоги як кредитора до реєстру кредиторів на суму 762 001,49 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з 01 серпня 2017 року по 25 лютого 2021 року вона працювала заступником директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Вказує, що при звільненні, 25 лютого 2021 року з нею не було проведено повний розрахунок, а саме: неоплачено допомогу по 5 листкам непрацездатності 2020 року; недораховано заробітну плату за вересень 2020 року; недораховано премії та надбавки; недораховано відпускні та індексацію; недораховано допомогу по тимчасовій непрацездатності. Зазначає, що 03 січня 2023 року Головою комісії з реорганізації було оприлюднено повідомлення про рішення щодо припинення Фонду соціального страхування України, строк заявлення кредиторами вимог до Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду становив два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення, тобто граничним терміном для заявлення вимог кредиторами було 03 березня 2023 року. Вказує, що 18 лютого 2023 року вона направила заяву про задоволення вимог кредитора до комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України, в якій просила визнати її кредитором за заборгованістю, що виникла за 2020 рік станом на 25 лютого 2021 року в розмірі 132 956,10 грн., з якої: допомога по тимчасовій непрацездатності 131 648,67 грн.; заробітна плата за вересень 2020 року 94,26 грн.; індексація 1213,17 грн., та включити грошові вимоги до реєстру кредиторів.

Зазначає, що 25 лютого 2023 року вона направила доповнення до заяви про задоволення вимог кредитора, в якій просила визнати її кредитором за заборгованістю, що виникла за період роботи з 2017 року по 2021 рік в сумі 629 045,39 грн., з якої: надбавка за високі досягнення у праці 11 599,99 грн.; щомісячна премія 378 261,67 грн.; недоплата допомоги по листкам непрацездатності 44 781,68 грн.; відпускні 12 877,05 грн.; одноразова премія 181 525,00 грн., та включити грошові вимоги до реєстру кредиторів. Вказує, що зазначені заяви отримані відповідачем 02.03.2023 та 06.03.2023 відповідно. Зазначає, що 19 квітня 2023 року з Фонду соціального страхування України на заяви про визнання кредитором надійшли відповіді, в яких зазначено про відсутність правових підстав про визнання вимогою кредитора, оскільки в зверненні відсутні посилання на будь-які невиконані зобов`язання Фонду соціального страхування України, а наведені вимоги є предметом розгляду цивільної справи №296/3854/21, розгляд якої не завершено.

Вважає такі відповіді неправомірними, оскільки: у відповідності до абз.6 п.7 Постанови Кабінету Міністрів України №1442 протягом 3 робочих днів після 3 березня 2023 року (або до 9 березня 2023 року) Голова комісії з реорганізації Фонду мав скласти передавальний акт, в якому мали б міститись зобов`язання, включаючи ті, які оспорюються сторонами, тобто всіх кредиторів включно із нею; грошові вимоги, зазначені у заявах, не є предметом спору цивільної справи №296/3854/21; Фонд соціального страхування України, як роботодавець, мав виплатити допомогу в разі настання тимчасової непрацездатності та внести зазначені суми до звітності для включення цих доходів до страхового стажу для нарахування пенсії; зобов`язання по оплаті допомог по тимчасовій непрацездатності, заробітної плати, що містяться в законодавстві, колективному договорі, не потребують додаткового визнання роботодавцем; частиною 3 статті 112 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії та за рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Враховуючи вищевикладене просила позов задовольнити в повному обсязі.

06 грудня 2023 року до суду першої інстанції ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмета позову, у якій просила розгляд справи проводити за наступними позовними вимогами:

1. визнати грошові вимоги ОСОБА_1 у сумі 647 789,86 грн та зобов`язати Пенсійний фонд України включити їх до передавального акту в розрізі таких зобов`язань:

- 486 001,04 грн заборгованість по заробітній платі (основній, додатковій та інших заохочувальних виплатах) та допомозі по тимчасовій непрацездатності;

- 161 788,82 грн компенсація втрат частини грошових доходів, що виникли внаслідок порушення строків виплати заробітної плати;

2. стягнути з Пенсійного фонду України на її користь кошти в сумі 647 789,86 грн., з яких:

- 486 001,04 грн заборгованість по заробітній платі (основній, додатковій та інших заохочувальних виплатах) та допомозі по тимчасовій непрацездатності;

- 161 788,82 грн компенсація втрат частини грошових доходів, що виникли внаслідок порушення строків виплати заробітної плати.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 січня 2024 року прийнято до судового розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову у цивільній справі №296/4778/23.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що нею на момент подання позову було обрано належний спосіб захисту, однак суд першої інстанції вказану обставину проігнорував. Зазначає, що нею вчинялися дії направлені на виплату належних їй невиплачених допомогах по листках непрацездатності, відпускних, заробітній платі та інше в порядок та спосіб передбачений законодавством. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що саме роботодавцем (його правонаступником) повинно бути доведено правомірність невиплати їй заборгованості по заробітній платі (основній, додатковій та інших заохочувальних виплатах) та допомозі по тимчасовій непрацездатності. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не застосовано принципу «jura novit curia». Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 працювала на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з серпня 2017 року та звільнена з цієї посади 25.02.2021 згідно наказу голови правління Фонду соціального страхування України №19 від 25.02.2021. Наведене не заперечується сторонами.

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ, яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01січня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 27.12.2022 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі Постанова №1442), яка набрала чинності 01.01.2023, головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України призначено ОСОБА_2 (п.4 та додаток).

Пунктом 6 Постанови №1442 установлено, зокрема, що:

- строк заявлення кредиторами вимог до Фонду соціального страхування України (далі - Фонд) та управлінь виконавчої дирекції Фонду становить два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення;

- до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації.

На голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду покладено забезпечення складення передавальних актів, які повинні містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється, щодо всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами протягом трьох робочих днів після закінчення строку пред`явлення вимог кредиторів та задоволення чи відхилення таких вимог (п.7 Постанови №1442).

В межах строку, встановленого для подання кредиторами своїх вимог, 18.02.2023 ОСОБА_1 сформовано та надіслано заяву, адресовану голові комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України, в якій просила:

1) визнати ОСОБА_1 кредитором за заборгованістю, що виникла станом на 25 лютого 2021 року і станом на 18 лютого 2023 року, яка становить 132 956,10 грн на підставі документів, що додаються;

2) грошові вимоги включити до реєстру кредиторів;

3) про прийняте рішення повідомити письмово;

4) у випадку прийняття рішення про погашення заборгованості перерахувати заборгованість на рахунок в ПАТ «Укргазбанку».

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 було самостійно розраховано заборгованість, яка складається із:

- допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 131 648,67 грн за період хвороби з 23.09.2020 по 09.01.2021 згідно листків непрацездатності серії АДШ №969085 від 23.09.2020, серії АДЯ №249694 від 26.10.2020, серії АДЯ №249937 від 09.11.2020, серії АКА 986504 від 19.11.2020, серії АДЯ №261612 від 14.12.2020, серії АДТ №601812 від 24.12.2020;

- недоплаченої заробітної плати за вересень 2020 року в сумі 94,26 грн.;

- індексації, нарахованої на суму заборгованості в розмірі 131 742,93 грн (131 648,67 грн + 94,26 грн) за період з січня 2021 року по січень 2023 року, в розмірі 1213,17 грн.

Листом від 30.03.2023 №08/Б-48з-82, підписаним головою комісії з реорганізації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надано відповідь на заяву від 18.02.2023 та повідомлено про відсутність правових підстав про визнання заяви вимогою кредитора, оскільки у ній відсутні посилання на будь-які невиконані зобов`язання Фонду соціального страхування України перед ОСОБА_1 . Також зазначено, що заявлені вимоги є предметом розгляду цивільної справи №296/3854/21, розгляд якої не завершено.

25.02.2023 ОСОБА_1 сформовано доповнення до заяви від 18.02.2023, адресоване голові комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України, в якому просила:

1) визнати ОСОБА_1 кредитором за заборгованістю по заробітній платі та допомоги по тимчасовій непрацездатності з серпня 2017 року по січень 2021 року, що виникла станом на 25 лютого 2021 року і становить 629 045,39 грн на підставі розрахунків та документів, що додаються;

2) грошові вимоги включити до реєстру кредиторів;

3) про прийняте рішення повідомити письмово;

4) у випадку прийняття рішення про погашення заборгованості перерахувати заборгованість на рахунок в ПАТ АБ «Укргазбанку».

Як вбачається зі змісту доповнення, ОСОБА_1 було самостійно розраховано заборгованість, яка складається із:

- надбавки за високі досягнення у праці, передбаченої Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування України від 08 лютого 2017 року №14 (далі Положення №14), за вересень грудень 2017 року в розмірі 50% від окладу (щомісячно) в сумі 11 599,99 грн;

- щомісячних премій, передбачених Положенням №14, Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №52 (далі Положення №52) за вересень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, січень-липень 2018 року, вересень-листопад 2018 року, січень-листопад 2019 року, січень 2020 року, лютий 2020 року, квітень 2020 року, червень вересень 2020 року, в загальній сумі 378 261,67 грн;

- допомоги по тимчасовій непрацездатності в загальному розмірі 44 781,68 грн за період хвороби згідно листків непрацездатності №121316 від 01.09.2017 по 13.09.2017, №957331 з 18.09.2017 по 06.10.2017, №015117 з 09.10.2017 по 20.10.2017, №957751 від 01.08.2018 по 28.08.2018;

- недорахованих відпускних в розмірі 12877,05 грн за лютий 2018 року, липень 2018 року;

- одноразових премій, передбачених Положенням №52, за жовтень 2019 року, листопад 2019 року, січень 2020 року, серпень 2020 року, жовтень-грудень 2020 року, січень 2021 року, в загальному розмірі 181 525 грн.

Листом від 04.04.2023 №08/Б-50з-87, підписаним головою комісії з реорганізації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надано відповідь на заяву від 25.02.2023 та повідомлено про відсутність правових підстав про визнання заяви вимогою кредитора, оскільки у ній відсутні посилання на будь-які невиконані зобов`язання Фонду соціального страхування України перед ОСОБА_1 . Також зазначено, що заявлені вимоги є предметом розгляду цивільної справи №296/3854/21, розгляд якої не завершено.

Таким чином, грошові вимоги позивача до відповідача складали 762 001,49 грн.

Згідно висновку експерта №68 від 04.12.2023, складеного за результатами проведення судової економічної експертизи: сума заборгованості по заробітній платі та допомоги по тимчасовій непрацездатності за період роботи ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України станом на 25.02.2021 в сумі 762 001,49 грн підтверджується в меншій сумі 486 001,04 грн за умови сумлінного виконання обов`язків; розмір компенсації втрати частини грошових доходів за період з 26.02.2021 по 30.11.2023 становить 161 788,82 грн.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій, установ, юридичну особу - Фонд соціального страхування України () - припинено 20.06.2023 на підставі рішення щодо реорганізації, про що внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи №021035093. Правонаступником Фонду соціального страхування України визначено Пенсійний Фонд України ().

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки між сторонами виник трудовий спір з приводу стягнення сум, які, як вважає ОСОБА_1 , їй неправомірно не було виплачено при звільненні під час роботи на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за період з 2017 року по січень 2021 року, зокрема: заробітної плати, в тому числі, премій, надбавок, відпускних, допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також компенсації втрат частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати. Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту в цьому випадку є звернення позивача із окремим позовом до суду щодо стягнення з відповідача невиплачених заробітної плати, інших складових, які, на думку позивачки, їй були недораховані, що узгоджується із змістом та сутністю порушених прав позивачки.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За трудовим договором працівнику гарантується право на отримання заробітної плати (оплати праці) за виконану трудову функцію та інші трудові обов`язки (ст. 21 КЗпП України).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Гарантованим способом захистити своє право на отримання заробітної плати є звернення до суду.

Звернутися до суду можна у порядку наказного провадження, якщо працівник вимагає стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, або позовного провадження, якщо наявний спір щодо розміру заборгованості з виплати зарплати та/або права на її отримання.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1 та 2 ст.5 ЦПК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу статей 15, 16 Цивільного кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права, таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Разом з цим, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту у цьому випадку ніяким чином не призведе до відновлення прав та законних інтересів позивача.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання грошових вимог, включення їх до передавального акту та стягнення коштів, позивач посилалася на порушене її право відповідачем щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі, в тому числі, премій, надбавок, відпускних, допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також компенсації втрат частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати.

Разом з тим, в підтвердження своїх позовних вимог розмір заборгованості по заробітній платі розрахований нею самою та який заперечується відповідачем.

Позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, в тому числі, премій, надбавок, відпускних, допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також компенсації втрат частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати позивач не пред`являла і доказів безспірності суми у розмірі 647 789,86 грн., яку б визнавав відповідач та на яку вона просить суд визнати та включити їх до передавального акту суду не надала.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що розмір заборгованості по заробітній платі позивача з відповідачем залишився неузгодженим та спірним. Довідка про нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі в матеріалах справи відсутня.

Письмові звернення позивача до голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України про визнання кредитором за заборгованістю по заробітній платі та допомоги по тимчасовій непрацездатності, включення до реєстру кредиторів свідчать лише про її вимогу і не можуть бути належними та допустимими доказами звернення її, як кредитора та внесення до реєстру кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави- учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02).

Додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22.10.2019 у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19) та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав обрання неефективного способу захисту прав. Оскільки, належним способом захисту у даному випадку є звернення позивача із окремим позовом до суду щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати, інших складових, які, на думку позивачки, їй були недораховані, що узгоджується із змістом та сутністю порушених прав позивачки.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин принципу «jura novit curia» є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» роз`яснено, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини першої статті 177 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, провадження №14-20цс21 та інших.

Застосування судом принципу «jura novit curia»(«суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила:

1. визнати грошові вимоги ОСОБА_1 у сумі 647 789,86 грн та зобов`язати Пенсійний фонд України включити їх до передавального акту в розрізі таких зобов`язань:

- 486 001,04 грн заборгованість по заробітній платі (основній, додатковій та інших заохочувальних виплатах) та допомозі по тимчасовій непрацездатності;

- 161 788,82 грн компенсація втрат частини грошових доходів, що виникли внаслідок порушення строків виплати заробітної плати;

2. стягнути з Пенсійного фонду України на її користь кошти в сумі 647 789,86 грн., з яких:

- 486 001,04 грн заборгованість по заробітній платі (основній, додатковій та інших заохочувальних виплатах) та допомозі по тимчасовій непрацездатності;

- 161 788,82 грн компенсація втрат частини грошових доходів, що виникли внаслідок порушення строків виплати заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

У позові позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги виключно визнанням грошових вимог про розгляд кредиторських вимог та включення до реєстру кредиторів. Просила визнати грошові вимоги, зобов`язати Пенсійний фонд України включити їх до передавального акту та стягнути з Пенсійного фонду України на її користь кошти в сумі 647 789,86 грн.

Таким чином, судом першої інстанції розглянуто справу в межах позовних вимог ОСОБА_1 із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Наведе узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року у справі №278/2111/23 (провадження №61-5586св24).

Інші доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними в апеляційній скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді