Справа № 627/295/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бугаєнко І.В.,

за участі секретаря В`юнник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в с-щі Краснокутську Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про визнання права власності за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який вподальшому уточнила, до ОСОБА_2 та Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в якому просить: 1) визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю в розмірі 7/12; 2) поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований Краснокутським БТІ 02.08.1996 року за власником ОСОБА_2 в розмірі 5/12 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.08.1996 року, який посвідчений Краснокутською державною нотаріальною конторою за реєстром І-1063.

На підставі свідоцтва про право власності від 02.08.1996 року виданого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та зареєстровано Краснокутським БТІ 02.08.1996 року за реєстраційним №1059.

Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1996 року, ОСОБА_3 є власником 1/12 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано Краснокутським БТІ 02.08.1996 року за реєстраційним №1201.

ОСОБА_3 знаходився в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є матір?ю відповідачки по справі ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . На день смерті він проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємці за законом чи заповітом після смерті ОСОБА_3 відсутні.

Позивач проживає у спірному будинку, користується ним та господарськими будівлями з 30.03.2006 року по тепер разом з доньками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим вважає, що має підстави для набуття ним права власності на спірний будинок, з огляду на приписи ст. 344 ЦК України.

Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача адвокат Фільова Н.Д. у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у відкритому судовому засіданні позовні вимоги визнала, прохала суд їх задовольнити, запевнила суд, що її син, позивач по справі, користується спірним будинком та обслуговує його, боргів за комунальні послуги не має, відремонтував кришу і забори.

Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, за наявними в матеріалах справи документами, проти задоволення позову не заперечують, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши докази в їх сукупності, доходить наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

З доданих до позовної заяви та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається наступне.

Відповідно до Витягу №172 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.03.2024 складеного адміністратором Відділу «Центр надання адміністративних послуг» апарату Краснокутської селищної ради, та як вбачається з паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я позивача ОСОБА_1 , останній з 30.03.2006 по теперішній час зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми дітьми: ОСОБА_5 , 2008 р.н. та ОСОБА_6 , 2006 р.н. Подібну інформацію містить і Акт від 15.03.2024 складений депутатом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області ОСОБА_7 у присутності сусідів-свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 /а.с. 16, 4-5, 9/.

З довідки №143 від 21.03.2024 виданої директором КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , здійсненої 11.03.2024, до складу зазначеного об`єкту нерухомого майна входять перелічені (в цій довідці) будинки, будівлі та споруди. Вказано, що на зазначений об`єкт нерухомого майна, станом на 31.12.2012, зареєстровано право приватної спільної часткової власності: за ОСОБА_3 на 1/2 частину майна на підставі свідоцтва про право власності від 02.08.1996, та на 1/12 частину майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1996, виданих Краснокутською держнотконторою; на 5/12 частин майна за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.08.1996 виданого Краснокутською держнотконторою. Реєстраційний номер: книга 13 номер запису 1201 /а.с.8/.

Зазначена інформація підтверджується свідоцтвами про право власності на спірний будинок та реєстраційними посвідченнями до них, копії яких містяться в матеріалах справи /а.с.10-15/.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 виданого відділом ЗАГС Дергачівського райвиконкому від 01.07.1985 /а.с.19,22,23,24,25/.

ОСОБА_4 є бабусею позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, копією свідоцтва про народження його матері ОСОБА_11 , відповідачки по справі, та копією свідоцтва про укладення нею шлюбу /а.с.18,20,21/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 видане Краснокутським відділом РАГС Харківської області /а.с.26/. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: на 1/12 житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкував її чоловік ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.08.1996 видане Краснокутською державною нотаріальною конторою видане на ім`я останнього /а.с.12,15/.

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності від 02.08.1996 ОСОБА_3 на праві власності належить частина спірного будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить копія такого свідоцтва, яка міститься в матеріалах справи /а.с.14,13/.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 видана Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області від 13.12.2004 /а.с.7/.

Після його смерті залишилася спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 , проте, як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 77647833 від 15.07.2024 наданої до суду Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області на виконання ухвали суду про витребування доказів, спадкова справа до майна померлого не заводилася, свідоцтва про право власності на спадщину не видавалися /а.с.83-84/.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які є сусідами позивача, у відкритому судовому засіданні засвідчили, що у будинку АДРЕСА_1 раніше проживали ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_4 , бабусею позивача, яка померла в 1995 році, а у 2004 році помер і ОСОБА_3 . Після цього в спірному будинку з 2006 року постійно проживає позивач по справі ОСОБА_1 разом з двома доньками, який впродовж всього часу утримує будинок, проводить в ньому поточні ремонти (відремонтував паркан та кришу), веде господарство, обробляє городину, сплачує комунальні послуги, підключив до будинку інтернет-з`єднання.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом для набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач був обізнаний про те, що власником 7/12 частини будинку, який є предметом спору, та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті ОСОБА_3 , добросовісним. Смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Сам же по собі факт сплати позивачем комунальних платежів, утримання нерухомого майна та проведення в ньому ремонтних робіт не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20 (провадження № 61-5786св21).

Суд звертає увагу на той факт, що в ході розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 позовні вимоги визнали, про що ОСОБА_2 усно заявила у відкритому судовому засіданні, як визнала позов і Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, про що свідчить наявне в матеріалах справи клопотання останньої.

Так, у ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Тож, оскільки судом не знайдено підстав для задоволення даного позову, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачами позову, оскільки в даному випадку таке визнання позову суперечить закону.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем не надано до суду достатньо доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 11, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач - ОСОБА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник позивача адвокат Фільова Наталія Дмитрівна, пров. Козіцький, 8, с-ще Краснокутськ, Богодухівський район, Харківська область, 62002.

Відповідач - ОСОБА_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач - Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, місцезнаходження: вул. Охтирська, 1, с-ще Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, .

Суддя Бугаєнко І. В.