Апеляційне провадження №22-ц/824/1638/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Загарук Н.Н.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Антонов» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Антонов» про визнання незаконними дій роботодавця щодо відсторонення від роботи та запровадження простою та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними дій ДП «Антонов» щодо відсторонення від роботи та запровадження простою та стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працює на посаді начальника відділу декларування вантажів ДП « АНТОНОВ » з липня 1993 року по сьогоднішній день. 3 13.06.2022 р. по 01.07.2022 р. позивач перебував у щорічній відпустці. Вийшовши з відпустки позивач дізнався, що з 16.06.2022 року відділ декларування вантажів реорганізовано у відділ митного оформлення та доставки вантажів згідно з наказом від 14.06.2022 року № 2744к. У відділі митного оформлення та доставки вантажів залишилися ті ж самі функціональні обов`язки що і у реорганізованому відділі декларування вантажів, нічого не змінилося, тільки начальником відділу митного оформлення та доставки вантажів було призначено ОСОБА_2 згідно з наказу від 24.06.2022р. № 2957к., тобто позивач залишився на посаді начальника відділу, якого фактично не існує, а тому був внаслідок незаконних дій відповідача відсторонений від роботи та запроваджено простій.

Вказує, що відповідач зазначив, що 20.07.2022 року зареєстрував наказ ДП «АНТОНОВА» № 3463к «Про запропонування іншої роботи, але через відсутність ОСОБА_1 на підприємстві, його не ознайомлено з ним». Позивач зазначає, що це не відповідає дійсності, оскільки позивач постійно приходив на підприємство, намагався з`ясувати чому так сталося.

За липень та серпень 2022 року відповідач у зв`язку з вимушеним простоєм виплачував йому 1/3 частину посадового окладу. Зазначає, що відповідач не пропонував позивачу переведення на іншу роботу (05.09. 2022 р. відповідач ознайомив позивача з наказом Про запропонування іншої роботи, після сплину двох місяців з моменту виключення його посади зі штатного розпису) та навіть не попередив позивача про реорганізацію відділу. Таким чином, відповідачем порушено процедуру оголошення простою щодо позивача.

Відповідно до наказу підприємства від 14.06.2022 № 2744к зі штатного розпису з 16.06.2022 року виключено посаду начальника відділу декларування вантажів, яку займав позивач, який в цей час перебував у відпустці.

Позивач відповідно до ст. 42 КЗпП України мав переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. А тому саме позивача мали призначити начальником відділу митного оформлення та доставки вантажів замість призначеного ОСОБА_2 , оскільки вищезазначений відділ був створений шляхом реорганізації відділу декларування вантажів, начальником якого протягом багатьох років (з 1993року) був саме позивач, враховуючи, що новостворений відділ по суті є аналогом свого попередника з тими ж працівниками та функціональними завданнями.

Зазначає, що незаконний простій по відношенню до позивача було запроваджено в червні місяці 2022 року. Отже, розрахунок середнього заробітку необхідно зробити, виходячи з виплат за квітень та травень 2022 року. Ппозивачем недоотримано за період незаконного простою 103 091,05 грн.

У зв`язку з викладеним просив суд:

- визнати незаконними дії ДП «Антонов» щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи та запровадження стосовно ОСОБА_1 простою з 01 липня по 31 серпня 2022 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача різницю середньої заробітної плати та виплаченої заробітної плати за період простою за період з 01 липня по 31 серпня 2022 року (включно) у сумі 103 091, 05 грн, в тому числі всі податки та обов`язкові збори.

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 17 000, 00 грн

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» про визнання незаконними дій роботодавця щодо відсторонення від роботи, запровадження простою та стягнення середнього заробітку задоволено; визнано незаконними дії Державного підприємства «Антонов» щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи та запровадження стосовно нього простою за період з 01 липня по 31 серпня 2022 року; стягнуто з Державного Підприємства «Антонов» на користь ОСОБА_1 різницю середньої заробітної плати та виплаченої заробітної плати у період простою з 01 липня по 31 серпня 2022 року (включно) у сумі 103 091,05 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 17 000,00 грн., судовий збір у розмірі 992,40 грн. та 1 031,00 грн., а всього 19 023,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

23 грудня 2023 року позивач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

25 січня 2024 року відповідач направив на адресу суду додаткові пояснення по справі.

24.04.2024 року до Київського апеляційного суду від АТ «Антонов» надійшла заява про залучення правонаступника.

Дослідивши вищевказану заяву, апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що фактично підприємство ліквідовано не було, а лише змінило організаційно правову форму , що не є підставою для заміни сторони в порядку правонаступництва, однак має враховуватися судом при вирішенні справи в частині назви підприємства.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду також зважає на те, що правовідносини, схожі за своєю суттю зі спірними, неодноразово були предметом судового розгляду. Зокрема такі ж правовідносини були предметом розгляду Верховним Судом у справі 592/2326/17 в постанові від 14 серпня 2019 року, в якій суд зазначив наступне:

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

З урахуванням вищевказаного та з огляду на те, що відповідачем не надано до суду доказів того, що оголошення простою позивачу мало підстави, які пов`язані з його виною за обставин, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-C OV-2» (зі змінами) на яку посилається відповідач, а також оголошення військового стану в країні не є самодостатньою підставою для введення простою на підприємстві щодо лише окремих працівників. Жодних же належних конкретних доводів про те, як вказані обставини вплинули на конкретну ситуацію по відношенню до позивача, відповідач не надав.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Антонов» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько