провадження №22-ц/824/7923/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шиповим Кирилом Юрійовичем на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року про відмову у прийнятті до спільного розгляду та повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

28 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання, у якому просила:

- встановити для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 режим окремого проживання строком на 1 (один) рік з дня набрання законної сили рішенням.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що для збереження сім`ї, в інтересах кожного з подружжя та їх спільних малолітніх дітей, є необхідним встановлення режиму окремого проживання подружжя. Вважає, що поряд із зусиллями для вирішення спірних сімейних питань та зміцнення сім`ї, режим окремого проживання подружжя зможе позитивно вплинути на збереження родини.

При цьому, задоволення зустрічного позову має виключити можливість задоволення первісного позову, що відповідно до ст. 194 ЦПК України, свідчить про пов`язаність обох позовів, які виникли із одних і тих самих сімейних відносин, а тому є доцільним їх спільний розгляд в одному провадженні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті зустрічної позовної заяви про встановлення режиму окремого проживання до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Шипов Кирило Юрійович, 07 лютого 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_1 надала розширені пояснення по суті такого позову, надала письмові докази та вказала про наявність нерозривного зв`язку між первісними та зустрічними вимогами. Обидва позови виникли із одних і тих самих шлюбних відносин; стосуються фактично одного і того ж предмету дослідження і доказування, а при їх розгляді має вирішуватися одне і те саме питання - чи можливо на даному етапі зберегти шлюб і сім`ю, забезпечивши найкращі інтереси сторін та їх неповнолітніх дітей.

Тим самим, задоволення первісного позову повністю виключало б задоволення зустрічного позову і навпаки, оскільки при прийнятті рішення про розірвання шлюбу режим окремого проживання не може бути встановлено, а в умовах режиму окремого проживання не може бути розірвано шлюб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шиповим Кирилом Юрійовичем на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, про відмову у прийнятті до спільного розгляду та повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги надіслана до електронного кабінету в ЄСІКС «Електронний суд» представника ОСОБА_2 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича та згідно Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду отримана 04 квітня 2024 року, що свідчить про належне повідомлення учасника справи у розумінні вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги за зустрічним позовом та за первісним позовом є різними за своєю правовою природою, обраним способом захисту, що зумовлює самостійний предмет їх доказування, а також вимоги за позовами не передбачають зарахування чи виключення задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Частина друга статті 49 ЦПК України передбачає право відповідача подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Зустрічний позов - це позов, який подається відповідачем до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Частиною першою статті 193 ЦПК України визначено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Спеціальні вимоги щодо змісту зустрічного позову та умови його прийняття до спільного розгляду з первісним позовом визначено частиною другою статті 193 ЦПК України. Так, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом (частина третя статті 193 ЦПК України).

У цій справі предметом первісного позову є вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а предметом зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є вимоги про встановлення режиму окремого проживання.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначено статтею 112 СК України. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Інститут встановлення режиму окремого проживання подружжя врегульовано статтями 119, 120 СК України.

Згідно із частиною першою статті 119 СК України суд може постановити рішення про встановлення режиму окремого проживання подружжя за заявою подружжя або позовом одного з них, передумовою встановлення такого режиму є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Виходячи із системного аналізу положень глави 11 СК України, режим окремого проживання подружжя і припинення шлюбу шляхом його розірвання мають, у тому числі, правові наслідки, які є спільними для обох інститутів: 1) встановлення режиму особистої приватної власності на майно, набуте у відповідний період відсутності шлюбних відносин та дії режиму окремого проживання подружжя, розпорядження цим майном без врахування обмежень, які визначені статтею 65 СК України; 2) презумпція походження дитини не від чоловіка у випадку, якщо вона народжена дружиною після спливу десяти місяців після встановлення режиму окремого проживання подружжя (частина друга статті 120 СК України), яка відповідає аналогічній презумпції дитини, народженої після спливу десяти місяців після припинення шлюбу (частина друга статті 122 СК України) - в обох випадках у чоловіка не виникають права та обов`язки як батька дитини, зокрема й аліментні зобов`язання.

Режим окремого проживання подружжя має строковий характер. Відповідно до частини другої статті 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

У постанові від 21 листопада 2019 року у справі №553/703/18 Верховний Суд виснував, що в розумінні національного законодавства України, зокрема статті 119 СК України, спори про встановлення режиму окремого проживання розглядаються судами в разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно, тоді як спори з приводу розірвання шлюбу урегульовані положеннями статей 109, 112 СК України і стосуються припинення шлюбу як такого.

Тобто, на відміну від розірвання шлюбу, встановлений судом режим окремого проживання подружжя може бути припинений, у тому числі, у разі поновлення сімейних відносин, зважаючи на припинення причин, які зумовили неможливість або небажання одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно або зміну ставлення до них з боку подружжя.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.

Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Отже, хоча позов про розірвання шлюбу та позов про встановлення режиму окремого проживання подружжя виникають з правовідносин між подружжям, стосуються спору між подружжям у зв`язку з неможливістю чи небажанням одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно, вони мають самостійний характер.

У разі подання одним із подружжя позову про розірвання шлюбу другий з подружжя має право пред`явити зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання і навпаки.

Проте суд у кожному випадку, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, повинен визначити доцільність спільного розгляду таких позовів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №760/10709/20, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Колегія суддів враховує, що єдиною підставою для звернення ОСОБА_1 із зустрічним позовом є, на її думку, передчасність позову про розірвання шлюбу і переконання в тому, що сім`ю можна зберегти.

Разом з тим, за обставинами, повідомленими позивачем за зустрічним позовом, фактично сторони проживають нарізно: ОСОБА_1 з дітьми вимушено перебувають за кордоном з міркувань безпеки, а ОСОБА_2 проживає в Україні. Інших обставин, в зв`язку з чим необхідно було б встановлювати режим окремого проживання, виходячи із правової природи режиму сепарації, ані зустрічна позовна заява ані апеляційна скарга не містять.

Також, апеляційний суд враховує, що для вирішення питання збереження сім`ї у випадку небажання розірвання шлюбу другого з подружжя ЦПК України передбачені власні процесуальні інструменти в рамках інституту розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 211, ч. 7 ст. 240 ЦПК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Відомостей про те, що означений процесуальний засіб застосовувався у справі та виявився безрезультатним апелянтом не зазначено та матеріали справи не містять.

Виходячи із аналізу наведених норм матеріального права і роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду і правовідносини, що склались між сторонами, а також підстави пред`явлення первісного та зустрічного позовів, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для прийняття зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки, правовідносини в них регулюються інститутами сімейного права із самостійним характером, а їх спільний розгляд недоцільний.

Доводи апеляційної скарги, що первісний і зустрічний позови виникають з тих самих сімейних правовідносин, які виникли у зв`язку з укладенням між ними шлюбу, а задоволення зустрічного позову матиме наслідком відмову в задоволені первісного позову, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

На підставі наведених вище доводів, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи в прийнятті зустрічного позову, діяв в межах своїх повноважень, а доводи відповідача щодо протиправного обмеження доступу до суду та доцільності розгляду її зустрічного позову разом із позовом про розірвання шлюбу не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Шиповим Кирилом Юрійовичем на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року про відмову у прийнятті до спільного розгляду та повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова