Справа № 569/1982/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про відшкодування моральної шкоди звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з відповідача Виконавчого комітету Рівненської міської ради на його користь у відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 8000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Рівненської міської ради заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

В судовому засіданні представник відповідача адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що 17 лютого 2023 року лейтенантом поліції ДОП сектору ДОП відділу превенції Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області Ткачуком М.В. відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №858110 за ч.1 ст.182 КУпАП, відповідно до якого громадянин ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , протягом трьох місяців, перебуваючи у своїй квартирі, порушував тишу, а саме стукав по стіні молотком, чим порушував спокій громадян та вимоги ст.24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.182 КУпАП.

З дослідженого в судовому засіданні протоколу №66 засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 08 березня 2023 року вбачається, що адміністративною комісією, було вирішено визнати громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.182 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Притягнути громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.182 КУпАП і накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 00 коп.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року по справі №569/4851/23 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Рівненської міської ради, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що позов позивача задоволено частково. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №66 від 08 березня 2023 року винесену відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.182 КУпАП скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити. В задоволенні вимог до виконавчого комітету Рівненської міської ради відмовити.

Рішення суду набрало законної сили та ніким не оскаржувалось.

Вказаним судовим рішенням, зокрема встановлено, що «За таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КУпАП є недоведеним, оскільки не підтверджений належними та достатніми доказами. Дані, які містяться в постанові про адміністративне правопорушення не дають можливості встановити наявність порушення вимог ч.1 ст.182 КУпАП і, відповідно наявність адміністративного правопорушення…. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено в установленому порядку факту порушення позивачем ч.1 ст.182 КУпАП що свідчить про необґрунтованість постанови №66 у справі про адміністративне правопорушення від 08 березня 2023 року через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КУпАП.».

Тобто, вищезазначеним рішенням встановлено суттєве порушення процесуальних прав позивача під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності та недоведеність винуватості позивача у його вчиненні.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

З урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Як було зазначено у рішенні Рівненського міського суду Рівненської області 01 червня 2023 року по справі №569/4851/23 задовільняючи позовні вимоги позивача, суд зазначив, що відповідачем не доведено в установленому порядку факту порушення позивачем ч.1 ст.182 КУпАП що свідчить про необґрунтованість постанови №66 у справі про адміністративне правопорушення від 08 березня 2023 року через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КУпАП. У даному випадку належним захистом порушеного права позивача визнано скасування оскаржуваної постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено Законом.

Таким чином, факт винесення незаконної постанови, якою особу безпідставно, без доказів провини, з порушенням процесуальної процедури, притягнуто до юридичної відповідальності, підтверджений судовим рішенням і не підлягає доведенню.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя передбачено, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пунктах 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача з метою відновлення його порушених прав було порушено його нормальний спосіб життя, він вимушений був докладати зусиль для захисту своїх прав, був вимушений звертатись до суду та витрачати власний час на оскарження незаконної постанови, зазнав психологічного стресу та переживань, неодноразових насмішок від сусідів які проживають над його квартирою та постійно посміхались дивлячись йому в очі.

Враховуючи дані обставини, суд визнає, що позивач зазнав моральних страждань, пов`язаних з порушенням його прав та необхідністю вжиття заходів для їх захисту, будучи законослухняним громадянином, відчув та відчуває себе приниженим та пригніченим.

Тому, суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів про ненадання доказів заподіяння позивачу моральної шкоди.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, суд враховує період часу з моменту притягнення позивача до адміністративної відповідальності та винесення судом рішення про скасування постанови про встановлення такої відповідальності, розмір накладеного адмінкомісією стягнення, вік та стан здоров`я позивача, вплив на який безумовно мали негативні емоції, викликані вживанням заходів для відновлення його порушеного права та своєї репутації тощо.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять розумність та справедливість при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст.41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях Тома проти Люксембургу , Калок проти Франції (2000) та Недбала проти Польщі , Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Тому суд із врахуванням вказаної судової практики ЄСПЛ, зазначає, що суд, скасувавши постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, вже частково згладив понесені позивачем моральні страждання.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що наявними письмовими доказами доведено протиправність дій посадових осіб органу місцевого самоврядування, керуючись принципом розумності та справедливості, враховуючи характер, тяжкість, тривалість моральних страждань позивача, суд вважає, що з відповідача виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь позивача підлягає стягненню 1000 (одна тисяча) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

За приписами ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними та фізичними особами.

Частиною 1 статті 77 зазначеного Закону передбачено, що шкода, заподіяна юридичним та фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Тому, суд вважає, що обов`язок відшкодувати заподіяну моральну шкоду слід покласти на орган місцевого самоврядування, посадові особи якого допустили порушення прав позивача, та яку слід стягнути за рахунок коштів місцевого бюджету Рівненської міської ради.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача виконавчого комітету Рівненської міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету цієї ради в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Соборна, 12а за рахунок коштів місцевого бюджету цієї ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності в розмірі 1000 ( одна тисяча) грн.

Стягнути з Виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Соборна, 12а за рахунок коштів місцевого бюджету цієї ради судовий збір в розмірі 1211,20 грн. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1

Відповідач: Виконавчий комітет Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Соборна, 12а,

Відповідач: Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Рівненської міської ради м.Рівне, вул.Соборна, 12а

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов