Справа № 164/204/22 Головуючий у 1 інстанції: Невар О. В.
Провадження № 22-ц/802/1097/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) господарських споруд, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 06 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) господарських споруд.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона являється власником земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:3072), площею 0.09 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , право власності позивача на яку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ВЛ-53 від 11 жовтня 1999 року. Після заселення в 1970 році у будинок вона обгородила свою територію штахетником. У 1989-1995 роках велося будівництво чотириповерхового будинку по АДРЕСА_2 . Сусіди з вул. Луцької зі сторони бараків привозили до своїх хлівів дрова, скидаючи їх у провулку, що впритул до території, якою вона користувалас. Дехто складав їх у „кострики вздовж штахетнику навколо будинку позивача, накриваючи їх рубероїдом, а інші - у „копички. З усіма сусідами у ОСОБА_3 були дружні відносини, вони намагалися допомагати один одному. Відповідач ОСОБА_4 поскладав дрова під посадженою на городі позивача берізкою. ОСОБА_3 не вимагала, щоб він забрав свої дрова з її території, так як ОСОБА_4 неодноразово допомагав їй з холодильником під час організації весіль її дітей. В період 2001-2005 років ОСОБА_4 , використовуючи старі дошки, фанеру та залишки бляхи, огородив ці дрова від дощу. В подальшому, зроблена ним споруда не ремонтувалася, не доглядалася, не накривалася від дощу, а фактично ним використовувалася для зберігання домашнього непотребу. В 2019 році ОСОБА_4 знову став складати біля вказаної споруди дрова, добудував спочатку навіс зі старих дошок, а у 2020 році - добудував зі старих дошок ще одну частину та накрив все шифером. Вона почала вимагати, щоб він розібрав цю споруду, на що ОСОБА_4 пообіцяв це зробити навесні 2021 року після того, як спалить за зиму дрова. Відповідач ОСОБА_4 просив позивача зачекати через поганий стан здоров?я після дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце восени 2020 року. Весною 2021 року позивач нагадала ОСОБА_4 про необхідність виконання обіцянки розібрати аварійну споруду, на що ОСОБА_4 не відреагував. Відповідач ОСОБА_4 , збудувавши самовільно сарай-дровітню на належній ОСОБА_3 земельній ділянці, чинить їй, як власнику земельної ділянки, перешкоди у користуванні її приватною власністю. Відповідач ОСОБА_2 збудував у 2005 році з дерев?яних дошок хлів для свиней, розміром 2х3 м. В 2011 році відповідач з погрозами і образами, заручившись підтримкою своєї сім?ї, захопив частину території земельної ділянки ОСОБА_3 , де збудував цегляний хлів. В присутності членів земельної комісії селищної ради ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) ОСОБА_2 відмовився від цієї споруди. Відповідач ОСОБА_2 порушує правила добросусідства, складає на земельній ділянці гній і тривалий час його нікуди не вивозить, виливає гноївку, спрямовує нечистоти на город позивача. Він зірвав межові знаки, стверджуючи, що вони заважають йому їздити автомобілем. Позивач змушена була звертатись до виконавчого комітету Маневицької селищної ради із заявою про відновлення меж її земельної ділянки та забезпечення її використання за призначенням. Маневицька селищна ради листом № 1032/20/2-21 від 30 серпня 2021 року її повідомила, що відновлення меж земельної ділянки проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів за допомогою спеціальних пристроїв на основі технічної документації із землеустрою та закріплюється межовими знаками встановленого зразка. Актом від 7 вересня 2021 року, складеним комісією Маневицької селищної ради, підтверджується, що під час обстеження земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності, виявлено на частині цієї земельної ділянки із північно-східної сторони чотири господарські споруди, які належать іншим громадянам. Одна з цих споруд, власниками яких в тому числі є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , капітальна цегляна, інші три - дерев?яні. Комісією помилково зазначено у акті, що ці споруди було збудовано 10-20 і більше років тому, оскільки ці споруди фактично були збудовані в 2005-2011 роках. Листом Маневицької селищної ради № 1173/20/2-21 від 13 вересня 2021 року позивачу було повідомлено, що знесення незаконно збудованих на її земельній ділянці споруд може бути проведено за рішенням власників цих господарських споруд або в судовому порядку. ОСОБА_3 неодноразово зверталася до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з проханням прибрати з належної позивачу земельної ділянки незаконно збудовані ними споруди, однак ними ці звернення були проігноровані. Позивач у відповідь чує лише нецензурну лексику та образи. Зайняття відповідачами частини належної їй земельної ділянки порушує її право на комфортне проживання, використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а також порушує норми будівництва та санітарного благополуччя, оскільки з хліва та дерев`яних сараїв на подвір`я позивача виливається гноївка та інші нечистоти. Самочинно збудована ОСОБА_4 споруда знаходиться в аварійному стані.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:3072), яка належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом знесення (демонтажу) за рахунок ОСОБА_2 самочинно побудованої кам`яної нежитлової споруди, яка на плані меж земельної ділянки розміщена у верхньому правому куті та позначена символом КН (кам`яна нежитлова споруда ОСОБА_2 ), та привести земельну ділянку ОСОБА_3 в придатний для цільового використання стан, а також зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:3072), яка належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом знесення (демонтажу) за рахунок ОСОБА_4 самочинно побудованої дерев`яної нежитлової споруди, яка на плані меж земельної ділянки розміщена третьою після кам`яної нежитлової споруди ОСОБА_2 , та привести земельну ділянку ОСОБА_3 в придатний для цільового використання стан.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 06 вересня 2024 року позов задоволено.

Ухвалено зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:3072), яка належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом знесення (демонтажу) за рахунок ОСОБА_2 самочинно побудованої кам?яної нежитлової споруди, яка на плані меж земельної ділянки розміщена у верхньому правому куті та позначена символом КН (кам`яна нежитлова споруда ОСОБА_2 ), та привести земельну ділянку ОСОБА_3 в придатний для цільового використання стан.

Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:3072), яка належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом знесення (демонтажу) за рахунок ОСОБА_4 самочинно побудованої дерев`яної нежитлової споруди, яка на плані меж земельної ділянки розміщена третьою після кам`яної нежитлової споруди ОСОБА_2 , та привести земельну ділянку ОСОБА_3 в придатний для цільового використання стан.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Фактично рішення оскаржується лише ОСОБА_2 , в частині вимог що стосуються саме його, відповідно і в цій частині переглядається апеляційним судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 на підставі рішення Маневицької селищної ради Волинської області № 7/3 від 8 вересня 1999 року та Державного акту серії ВЛ -53 належить на праві власності земельна ділянка (кадастровий номер :01:002:3072), площею 0.09 га, що знаходиться по АДРЕСА_4 та призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З письмових матеріалів та пояснень учасників справі встановлено, що в північно-східній частині земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 знаходиться цегляний хлів відповідача ОСОБА_2 та дерев`яний сарай відповідача ОСОБА_4 .. Належність вказаних споруд саме даним відповідачам не оспорювалась та не заперечувалася останніми.

Позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою звільнити належну їй земельну ділянку від вказаних споруд, однак її звернення ними були проігноровані.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (частина друга статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що споруди, що зведені відповідачами без відповідної правової підстави, заважають їй вільно користуватись земельною ділянкою власником якої вона є.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша, четверта статті 376 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 40353св18), від 04 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц (провадження № 61-6540св19) зазначив, що збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року в справі № 354/612/13-цзроблено висновок, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17, зазначено, що аналіз частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, суди повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.

Таким чином, за змістом наведених норм матеріального права власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, але за умови доведеності факту порушення речового права власника, зокрема самочинною забудовою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 самовільно, на власний розсуд, без будь-якої правової підстави користується частиною земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:3072), що належить на праві власності ОСОБА_3 , звівши на ній цегляний хлів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 ствердив , що у нього відсутні будь які правовстановлюючі документи на спірний хлів, дозволів на забудову він не отримував, земельна ділянка для об`єкту нерухомого майна йому не виділялась. При цьому вказував, що неодноразово звертався до сільської ради щодо спірного об`єкту та можливості його узаконення однак отримував відмову.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши, що самочинно збудований ОСОБА_2 хлів розміщений на земельній ділянці власником якої є позивач, зобов`язав останнього знести (демонтувати) за його рахунок зазначену споруду та привести земельну ділянку ОСОБА_3 в придатний для цільового використання стан.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту того, що на момент видачі позивачу державного акту на право приватної власності на землю, так і на момент виготовлення технічної документації належні відповідачам споруди вже були побудовані, а відтак такий державний акт не може вважатися законним.

Необхідно зауважити, що рішенням Маневицього районного суду Волинської області від 30 січня 2024 року, що залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 164/1446/22 уже надавалась правова оцінка Державному акту на право приватної власності на землю серії ВЛ-53, що виданий ОСОБА_3 ..

Вирішуючи вказану справу судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що дозвільні документи на будівлю, що належить ОСОБА_2 не отримувались, її будівництво уповноваженими органами не погоджувалось, ОСОБА_2 не долучено жодних доказів, які б підтверджували, що особисто його право є порушеним, невизнаним або оспорюваним. ОСОБА_2 є лише жителем багатоквартирного будинку, територія якого межує з територією будинку відповідача ОСОБА_3 під яким розташована спірна земельна АДРЕСА_5 , не приватизована його мешканцями, ОСББ - не створено, а сам будинок перебуває на балансі комунального підприємства Маневицької селищної ради Волинської області. У зв`язку із чим, позивач ОСОБА_2 не є суміжним користувачем із спірною земельною ділянкою.

Дані рішення судів є у відкритому доступі та встановлені у них обставини мають преюдиційне значення при вирішення даного спору.

Необхідно зазначити, що апеляційна скарга, в основній її частині, містить лише цитування норм ЦПК України, натомість в апеляційній скарзі скаржником не зазначено, які норми матеріального чи процесуального права суд першої інстанції не застосував чи порушив.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, в оскарженій частині, без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 06 вересня 2024 року, в оскарженій частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: