Справа № 466/2548/23
Номер провадження 2/570/126/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

в режимі відеоконференції:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

15.03.2023 р. Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 20.09.2019 року у розмірі 39216,44 гривень та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2684 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.09.2019 року відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 20.09.2019 року. На підставі укладеного Договору відповідачка отримала кредит у розмірі 35000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідачки за кредитним договором від 20.09.2019 року станом на 03.12.2022 становить 39216,44 грн. На даний час відповідачка ухиляється від виконання зобов`язання з повернення грошових коштів, заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».

За наведеного представник позивача просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача 39216,44 грн. заборгованості та стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова в особі судді Свірідової В.В. від 13.04.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в спрощеному порядку (а.с.36).

08.05.2023 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова позов був задоволений, було стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором та судовий збір.

04.06.2023 року відповідачка подала заяву про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова в особі судді Свірідової В.В. від 15.06.2023 року заява про перегляд заочного рішення суду була задоволена. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.2023 р. було скасоване та справа призначена до розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04.07.2023 року справа була направлена для розгляду за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 04.08.2023 р. справа була прийнята до провадження судді Красовського О., та призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 14.09.2023 року.

15.08.2023 р. надійшло клопотання ОСОБА_3 про ознайомлення з матеріалами справи.

12.09.2023 р. надійшло клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

13.09.2023 р. надійшли клопотання про ОСОБА_4 . продовження строку проведення підготовчого судового засідання та про участь у справі в режимі відеоконференції.

24.09.2023 року надійшло клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

07.11.2023 р. був поданий відзив та буди долучені до нього письмові докази (а.с. 98 129).

21.11.2023 р. справа відклалася через неявку відповідачки.

22.11.2023 р. надійшла заява відповідачки про те, що вона не змогла прийняти участі у розгляді справи 21.11.2023 р. з поважних причин.

14.12.2023 р. розгляд справи не відбувся через технічний збій (акт на а.с. 136).

11.01.2024 р. розгляд справи не відбувся через оголошення повітряної тривоги.

29.01.2024 р. у судовому засідання була задоволена заява відповідачки щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Суд вирішив перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, починаючи зі стадії підготовчого провадження. Справа призначена до підготовчого судового засідання в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області на 07.03.2024 р. на 14 год. 30 хв. Визнано потрібним, щоб представник позивача АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» з`явився в судове засідання на вказану дату і час та надав особисті пояснення.

29.02.2024 р. від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

29.02.2024 р. суд постановив ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

07.03.2024 р. було закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду на 04.04.2024 р.

Наступне судове засідання призначене на 18.04.2024 р.

Відповідачка подала відзив.

Зазначає, що вона уклала договір з позивачем шляхом підписання анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг. Однак вона не була ознайомлена з додатками до цієї анкети (щодо умов та правил користування кредитними коштами, щодо тарифів банку, тощо). Тому вважає, що у даному випадку слід звернути увагу на постанову ВС України від 11.03.2015 р. (провадження №6-16цс15). Тобто у даному випадку відсутні договірні відносини між відповідачкою і банком. Також просить звернути увагу на постанову ВП ВС від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17, згідно якої права споживача банківських послуг перебувають під особливим захистом, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити захист своїх прав. Відповідачка зверталася до банку з заявою про надання інформації за її рахунком, проте така заява була проігнорована. Банк не надав суду належні і допустимі докази на підтвердження наявної у неї заборгованості.

Зважаючи на наведене просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Пояснив суду, що між сторонами був укладений кредитний договір. Так, 20.09.2019 року відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 20.09.2019 року. До анкети-заяви були додані витяг з умов обслуговування рахунків фізичної особи, тарифи, з якими відповідачка була ознайомлена. На підставі укладеного Договору відповідачка отримала кредит у розмірі 35000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Відповідачка користувалася коштами, частково погашала заборгованість, але не у повному обсязі, що призвело до боргу у сумі 39216,44 грн. станом не 03.12.2020 року. Через ці обставини банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, та понесених судових витрат.

Відповідачка позов не визнала з підстав, що викладені у відзиві. Додала, що працівники банку не ретельно перевіряли її документи при укладанні договору, адже на час укладання договору вона не проживала у м. Львові. Щодо пояснень представника позивача про те, що вона повністю була ознайомлена з додатками до анкети-заяви, то заперечила цей факт. А наявність її електронного цифрового підпису під зазначеними документами, на думку відповідачки, не свідчить про її ознайомлення з документами, адже банк міг скористатися її ЕЦП і самостійно підписати такі документи. При укладенні договору вона вважала, що це є акційна пропозиція щодо отримання кредитної картки з бонусом за її відкриття. Також просить звернути увагу на зміст позовної заяви, де зазначено, що « ОСОБА_5 » є проєктом, а тому «Monobank» не можна вважати банком і не можна вважати, що відповідачка користувалася банківськими послугами. Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості то вважає, що цей розрахунок не можна вважати належним доказом, оскільки він підписаний неуповноваженою на це особою. До того ж він не є документом у розумінні бухгалтерського обліку. Власний розрахунок використаних коштів вона не може надати, оскільки видалила мобільний додаток « ОСОБА_5 », та й вважає, що не повинна такий розрахунок надавати, так як саме позивач має довести наявність у неї заборгованості. Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом, позиція сторін.

Інформація щодо позивача.

АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» заснований у 1994 році, що надає широкий спектр послуг фізичним та юридичним особам. З грудня 2016 року входить до групи «ТАС».

Monobank - роздрібний продукт АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», який виник у рамках співпраці з командою Fintech Band. У рамках Monobank випускаються кредитні картки для клієнтів, є можливість розмістити депозити й отримати інші послуги. Monobank працює тільки на мобільних пристроях. Продукт передбачає обслуговування без відділень, майже всі послуги надаються за допомогою мобільного застосунку (джерело: https://uk.wikipedia.org/wiki/Monobank, https://www.monobank.ua/?lang=uk) .

Про зазначені обставини повідомив представник позивача.

Відповідачка вважає, що Monobank не банком, а тому вона фактично не укладала угоду з цим банком.

Проте така думка відповідачки щодо неукладення договору з банком є хибною.

Дійсно, вона не могла укласти договір саме з Monobank, а такий договір відповідачкою був укладений з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».

Щодо процедури оформлення картки « ОСОБА_5 ».

Процес оформлення картки « ОСОБА_5 » описано на сайті Інтернет-ресурсу за посиланням: https://www.monobank.ua/?lang=uk.

Потенційному клієнту банку пропонується вчинити наступні кроки:

-ввести номер телефону або встановити застосунок AppStore або Google Play;

-сфотографувати паспорт та код або завантажити документи через Дію;

-вибрати отримання віртуальної картки або забрати картку в найближчій точці видачі.

В ході розгляду справи представник позивача зазначив, що саме така процедура діє у банку, і документи банку надає клієнт.

Таким чином доводи відповідачки про те, що працівники банку проявили неуважність при оформленні картки «Monobank» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Щодо укладення договору.

Представник позивача зазначив, а відповідачка не заперечила, що 20.09.2019 року відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 20.09.2019 року.

Положеннями Анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості послуг та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву відповідачка підтвердила, що вона ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають Договір, та зобов`язується виконувати його умови.

В матеріалах справи наявні копії зазначених документів (а.с. 6-21).

На а.с. 21 (зворотна сторона) міститься запис про те, що і банк, і споживач підписав зазначені документи електронним цифровим підписом.

У відповідності до положень Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 3 вказаного закону).

Комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер Відповідач отримує за допомогою СМС-коду, надісланого на телефон, або іншим способом при першому вході до мобільного додатку. Споживач може скористатися послугами банку через мобільний додаток та інші канали обслуговування в мережі Інтернет для отримання інформації та здійснення операцій.

Таким чином відповідачка, враховуючи положення Закону України «Про електронну комерцію» щодо електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора, а також те, що активація платіжної карти «Monobank» здійснюється виключно відповідачкою через мобільний додаток, в якому для підтвердження активації відповідачка погоджується з Умовами обслуговування, Тарифами, Паспортом кредиту та розрахунком його вартості, - підписала Умови і правила надання Банківських послуг, Тарифи, Таблицю обчислення вартості кредиту та Паспорт споживчого кредиту, а отже і Анкета-заява була підписана власноруч відповідачкою, інакше вона не отримала б платіжну картку і Банком не було б відкрито рахунок.

Отже, надані Банком докази доводять, що відповідачка дійсно підписала Анкету-заяву від 20.09.2019 року, після чого їй було відкрито рахунок, нею було отримано картку, активацію якої вона підтвердила через встановлений нею ж мобільний додаток.

Щодо презумпції правомірності правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Як видно з анкети-заяви від 17 квітня 2018 року для ОСОБА_1 згенеровано ключова пара з особистим ключем, яка використовувалася для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку (електронний сервіс банку для надання банківських послуг клієнту), з метою засвідчення її дій згідно з договором про надання банківських послуг».

Пояснення відповідачки про те, що при оформленні документів працівники банку проявили неуважність, адже зазначили адресу її проживання у м. Львові, хоча на час підписання Анкети-заяви вона проживала в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області, не свідчить про недійсність чи нікчемність укладеного договору.

Пояснення позивачки про те, що вона підписала власним електронним цифровим підписом лише Анкету-заяву, а решту документів вона не підписувала, і такий підпис від її імені міг вчинити хтось з працівників Банку, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Адже відповідачка не надала суду доказів того, що за фактом використання її цифрового підпису без її згоди сторонніми особами вона зверталася з відповідними заявами чи до АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», чи до НБУ, чи до правоохоронних органів, та що за фактами такого звернення була проведена перевірка, встановлено винних осіб, чи були внесені відомості до ЄРДР та на даний час провадиться досудове слідство.

Також відповідачка не зверталася до суду з позовом про визнання договору неукладеним.

Щодо розрахунку заборгованості в частині як належного документу, який підтверджує заборгованість.

Банк надав розрахунок заборгованості відповідачки за договором від 20.09.2019 року (а.с.5).

Така заборгованість станом на 03.12.2020 р. складає 39216, 44 грн.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц зазначив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. ВС підкреслив, що пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

На даний час в Україні діє Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України04.07.2018 року № 75. Це Положення розроблене відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та основних принципів міжнародних стандартів фінансової звітності. Це Положення встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України.

Згідно п.62 Положення, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тобто виконаний банком розрахунок заборгованості є належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний опис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількість днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.

Такий розрахунок підписаний уповноваженою особою банку.

Відповідачка зазначає, що розрахунок банку не може прийматися до уваги, адже він підписаний не уповноваженою на це особою.

Проте в ході розгляду справи було встановлено, що розрахунок (а.с. 5) підписаний уповноваженим представником банку, про протилежне відповідачка не довела суду.

Щодо розрахунку заборгованості в частині як належного документу, який підтверджує суму заборгованості.

Щодо суми заборгованості, то вона зазначена в розрахунку заборгованості, яка була надана банком (а.с. 5). Представник позивача стверджує, що на підтвердження правильності розрахунку додано банківську виписку, яка є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік», де і відображено використання відповідачкою кредитного ліміту.

Відповідачка зазначає, що не згідна з розміром заборгованості, проте альтернативний розрахунок суду не подала.

Норми права, застосовані судом.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Висновки суду.

Наявність підписаного сторонами кредитного договору свідчить про бажання його учасників укласти договір та розуміння його змісту, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не примушена до укладення такого договору.

Відтак, волевиявлення відповідачки було вільним і відповідало її внутрішній волі. При укладенні договору відповідачці були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили її прийняти умови договору.

Отже, наведені докази у їх сукупності спростовують доводи відповідачки про неукладення нею договору чи укладення такого договору, але невірного сприйняття змісту договору чи нерозуміння його суті.

Договір у судовому порядку недійсним чи неукладеним не визнаний.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши грошові кошти відповідачці, проте відповідачка свої зобов`язання за договором не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідачка не заперечувала, що користувалася кредитними коштами, які були надані їй банком.

Наведений банком розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано, альтернативний розрахунок не надано. Відповідачка не просила суд про призначення у справі експертизи з метою спростування доводів позивача щодо суми заборгованості. Також нею не був поданий відповідний висновок експертизи, який міг бути проведений за заявою відповідачки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При розгляді справи суд уважно вислухав кожну із сторін, детально дослідив подані сторонами докази, навів аргументацію щодо прийняття до уваги тих чи інших доводів сторін або відхилення зазначених ними аргументів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За наведеного позов підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат.

Розподіл між сторонами судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК"до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» 39216 грн. 44 коп. заборгованість за кредитним договором від 20.09.2019 року станом на 03.12.2020 року, 2684 грн. судових витрат (сплата судового збору), а всього 41900 (сорок одна тисяча дев`ятсот) грн. 44 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (ідентифікаційний код 21133352, вул. Автозаводська, буд. 54/19, м. Київ, 04114).

Відповідачка: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 ).

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 28 квітня 2024 року.