Єдиний унікальний номер 317/126/24
Номер провадження 2/317/345/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Громової І.Б.,

при секретарі судового засідання Шевченко В.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина у вигляді: житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, як спадкоємець за законом п`ятої черги, прийняв спадщину, звернувшись з відповідною заявою до Запорізької районної державної нотаріальної контори. При оформленні прав на спадкове майно нотаріусом встановлено, що після померлої ОСОБА_3 є спадкоємець першої черги її донька ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 17.01.2024 державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори позивачу повідомлено про необхідність звернення до суду, тому позивач вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином. Раніше надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити та не стягувати з відповідачки судовий збір.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилась, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином. Раніше надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.06.2023, актовий запис № 1361.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 07/2024 вбачається, що спадщину, відкриту після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за законом прийняв її онук ОСОБА_1 , про що ним складено заяву, зареєстровану 17.01.2024 за № 31.

Факт родинних відносин між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 підтверджується копією Свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 06.06.1992, відповідно до якого його матір`ю вказано ОСОБА_2 ; копією Свідоцтва про народження матері позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 від 04.11.1968, відповідно до якого її матір`ю вказано ОСОБА_3 ; копією Свідоцтва про укладення шлюбу матері позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 від 03.11.1990, відповідно до якого ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5 .

Відповідно до копії довідки № 1824/01245, виданої 13.09.2023 Виконавчим комітетом Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , по день її смерті, а саме: по 02.06.2023. На момент смерті за вказаною адресою разом з померлою були зареєстровані: ОСОБА_2 , 1968 р.н., ОСОБА_1 , 1992 р.н., ОСОБА_6 , 1998 р.н.

Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за заповітом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат», у разі неподання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні.

Причиною для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало те, що після померлої ОСОБА_3 є спадкоємець першої черги її донька ОСОБА_2 , оскільки вона була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини.

При цьому ОСОБА_2 не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями за законом першої черги є діти, батьки та дружина(чоловік померлого в рівних частках.

Згідно зі ст. 1265 ЦК України, спадкоємцями за законом 5 черги є всі інші спадкоємці до 6 лінії спорідненості.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця, оскільки положення вказаної статті вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).

Верховний Суд зауважує, що, якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц).

Вимога про встановлення факту постійного не проживання зі спадкоємцем не є належним способом захисту порушеного права, а є лише підставою для вимоги про визнання права на спадкове майно.

Так, ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом п. 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Отже, оскільки відповідачка була зареєстрована, проте не проживала зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому суд вважає, що відповідачка, як спадкоємець, не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті її матері, а отже не набула права на спадкове майно.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210).

Відповідно до ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів працівників, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Тобто, записи у погосподарських книгах визначались в якості актів органів влади(публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Відповідно до копії Виписки з погосподарської книги, наданої 12.09.2023 Біленьківською сільською радою Запорізького району Запорізької області № 1812/012/3, головою домогосподарства житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значиться ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105, у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, при набутті права власності на такі об`єкти.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який виготовлений ФОП ОСОБА_7 станом на 26.08.2023, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований у 1969 році, самовільних побудов немає.

Згідно з п. 1 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи те, що судом встановлено право позивача на спадщину, відкриту після смерті бабусі та неможливість оформити це право у відповідності до чинного законодавства у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про нотаріат», ст.ст. 182, 203, 1216-1218, 1220, 1222, 1261, 1265, 1268-1270, 1297 ЦК України, ст.ст. 49, 89, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_5 ) право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок літ. «А», житлову прибудову літ. «А1», літню кухню літ. «Б», погріб з шийкою літ. «пг», котельню літ. «В», навіс літ. «Г», душ літ. «Д», паркан №1, ворота №2, свердловину №3.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Б. Громова