П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 757/44937/21-ц

Провадження №22-ц/824/3193/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Офіс Генерального прокурора, Державнаказначейська службаУкраїни,

розглянувши в порядку письмового провадженнями за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 11 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Всупереч статті 214 КПК України, відомості про даний злочин посадовими особами офісу Генерального прокурора не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР).

У березні 2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, що полягала у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення (злочину) до ЄРДР, яка надійшла до суду 27 березня 2020 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року скаргу ОСОБА_2 задоволено та зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_2 від 11 березня 2020 року про кримінальне правопорушення, та розпочати досудове розслідування з приводу повідомлених даних. Проте позивачу невідомо чи виконано рішення суду на даний час невідомо .

Позивач зазначав, що своєю бездіяльністю посадові особи Офісу Генерального прокурора заподіяли позивачу моральну шкоду, а саме: з вини посадових осіб відповідача позивач був змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та

в інші правоохоронні органи, щоб припинити їх протиправну бездіяльність у зв`язку з чим він зазнав глибоких моральних страждань; з вини відповідача змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом прав, гарантованих Конституцією України, КПК України, які навмисно і цинічно були порушені відповідачем, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я; з вини відповідача Офісу Генерального прокурора позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; порушено психологічне благополуччя; до теперішнього часу позивач перебуває у стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку; відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям державного органу, що заподіяло позивачу глибокі моральні і психологічні страждання.

ОСОБА_2 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь компенсацію, завданої моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного провадження,

з повідомленням сторін. Призначено судове засідання у справі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав жодних доказів щодо вчинення відповідачем будь-яких дій, які б завдали позивачу моральної шкоди. Суд вказав, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлена зазначена позивачем ухвала слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Доводи позивача не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_2 дій службових осіб прокуратури є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій у порядку кримінального судочинства.

27 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, на які посилався позивач, а тому прийняв помилкове рішення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року встановлено факт протиправної бездіяльності посадових осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, викладене у заяві від 11 березня 2020 року, а тому говорити про те, що у суду не було доказів бездіяльності некоректно. Завдані позивачу моральні страждання підтверджуються його поясненнями та обґрунтуваннями як свідка, що є належним доказом на підтвердження заявлених вимог, які ніким не спростовані.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 01 грудня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року - залишити без руху з наданням строку для усунення недоліків, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року - задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 березня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

15 березня 2024 року Офіс Генерального прокурора подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суд ум. Києва від 02 жовтня 2023 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції є законним

і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства. Із змісту ухвали суду, що винесена у межах КПК України, не вбачається встановлення вчинення відповідачем неправомірних дій (бездіяльності) відносно позивача. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора саме пособі не може свідчити про незаконність їх діяльності і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправної поведінки. Відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, в тому числі прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно зі статтею 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотриманням слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь-яких інших процесуальних порушень, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов?язків уповноваженими особами прокуратури під час розгляду заяви ОСОБА_2 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Встановлено, що 11 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення, однак відомості про даний злочин, прокуратурою не внесені до ЄРДР.

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва у порядку статті 303 КПК України із скаргою на службову бездіяльність уповноваженої службової особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання його заяви від 11 березня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року зобов`язано уповноважених службових осіб Офісу Генерального прокурора розглянути у порядку та строки, передбачені статтею 214 КПК України, заяву ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення.

Офісом Генерального прокурора на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 у справі № 757/13632/20-к внесено відомості до ЄРДР

за № 0001402 від 31 липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 375 КК України.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 216 КПК України органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні визначено територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві.

Про виконання судового рішення ОСОБА_2 належним чином повідомлено листом від 05 серпня 2020 року № 31/3/3-1597вих-20, а також направлено витяг з ЄРДР.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода

у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі

№ 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня

2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що за обставин цієї справи позивач не довів у встановленому законом порядку факт завдання Офісом Генерального прокурора моральної шкоди, а саме наявності протиправних дій чи бездіяльності її посадових осіб і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права зроблений, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 243/5118/19 (провадження № 61-213св20), від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18 (провадження № 17648св19), від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18 (провадження № 10591св19), від 12 квітня 2021 року у справі № 686/32005/19 (провадження № 61-9032св20).

За встановленими фактичними обставинами у цій справі сам факт винесення слідчим суддею ухвали про зобов?язання уповноважених службових осіб Офісу Генерального прокурора розглянути у порядку та строки, передбачені статтею 214 КПК України, заяву ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, не є достатнім для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту.

Київський апеляційний суд зазначає, що не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а має значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 12 квітня

2021 року у справі № 686/32005/19 (провадження № 61-9032св20).

У контексті наведених висновків Верховного Суду, Київський апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість аргументів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна