Справа № 464/2026/24
пр.№ 6/464/91/24
УХВАЛА

25.04.2024 м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання Андрушко Н.М.,

за участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

стягувача ОСОБА_3 ,

представника стягувача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду у місті Львові заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, виданого за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу у справі №464/2026/24 (провадження №2-н/464/654/24) від 22.03.2024.

Заяву обґрунтовує тим, що 22.03.2024 Сихівським районним судом м.Львова винесено вищезазначений судовий наказ, згідно якого наказано стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.03.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Однак, заявлені стягувачем у заяві обставини та підстави для видачі судового наказу не відповідають фактичним обставинам, а ОСОБА_3 навмисно повідомила суд про підстави для видачі судового наказу, яких насправді не існувало. Як і з часу народження, так і станом на момент звернення із заявою про видачу судового наказу, малолітні діти проживають спільно із ОСОБА_1 у квартирі, яка належить лише йому. Крім того, він одноосібно забезпечує своїх дітей усім необхідним. За таких обставин, однозначно можна дійти висновку про недоведеність факту постійного проживання дітей разом із ОСОБА_3 та перебування на її утриманні. З наведеного також вбачається, що оскільки діти проживають разом з ним, питання про визначення місця проживання сторін ні уповноваженим органом опіки та піклування, ні судом, станом на дату подання заяви про видачу судового наказу не вирішувалось, з огляду на наведені обставини, вбачається спір про право. Таким чином, враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, про відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , що в свою чергу при відсутності рішення суду про визначення місця проживання дитини та наявність протиріч між батьками з вказаного питання, свідчить про відсутність у стягувача суб`єктивного права вимоги до боржника про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

16.04.2024 від стягувача та її представника надійшов відзив на заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Зазначають, що оскільки ОСОБА_1 не брав належної участі в утриманні дітей, у грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Вона сподівалась на те, що чоловік заради дітей змінить свою поведінку і вони зможуть зберегти сім`ю. Тому у грудні 2023 року попросила строк на примирення у справі за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та відкликала позов про стягнення аліментів. Однак ОСОБА_1 не змінив своєї поведінки. Так, він купував деякі продукти та речі дітям, але це було нерегулярно. Тому вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей. Вважають, що заява про визнання виконавчого наказу таким, що не підлягає виконання задоволенню не підлягає. Наведені боржником обставини не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Спору про право, на яке посилається ОСОБА_1 у заяві немає. Останній є батьком дітей і відповідно до закону має обов`язок по їх утриманню, в тому числі шляхом сплати аліментів. Додані боржником до заяви численні копії платіжних документів про банківські перекази на рахунки дітей, оплату відвідування дітьми кінотеатру чи оплату комунальних послуг частково підтверджують, що він бере участь в утриманні дітей, однак не є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Крім того, звертають увагу і на те, що боржник додав до заяви численні документи, які підтверджують особисті витрати ОСОБА_1 , однак з яких неможливо встановити призначення цих витрат, та яким чином вони стосуються заяви. Просять відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали. Заявник зазначив, що зі стягувачем він одружений з 2005 року. У них є троє спільних дітей. Старшій дитині вже виповнилось 18 років. Він повністю забезпечує сім`ю. Придбав дітям мобільні телефони, планшети, ноутбуки, регулярно оплачує дітям послуги мобільного зв`язку та дає дітям кишенькові гроші. Зранку він завозить дітей у школу. В школі діти харчуються безкоштовно, оскільки він є військовослужбовцем. Окрім того, купляє дітям одяг та взуття, а також здійснює перекази грошей на потреби дітей. Дружина купляє мінімальний набір продуктів. Додатково зазначив, що діти забезпечені безкоштовною медициною. Просив заяву задоволити.

Стягувач та її представник в задоволенні заяви просили відмовити. Стягувач зазначила, що вона проживає разом з чоловіком та дітьми. Протягом останніх трьох років чоловік кошти на потреби сім`ї дає не регулярно. Харчування для дітей в основному купляє вона, чоловік купляє лише акційні продукти, термін придатності яких закінчується, або вже закінчився, зокрема сосиски, курятину, «мівіну», газовані напої. Кіно, цирк та театр діти відвідують лише з нею, боржник може з дітьми поїхати у торгово-розважальні центри. Щодо покликань боржника на те, що він витрачає кошти на навчання дітей, то такі є безпідставними, оскільки діти навчаються безкоштовно. Кошти на придбання ліків для дітей витрачає лише вона. Одяг та взуття дітям купляє вона, чоловік лише інколи. Стверджувала, що боржник зловживає алкогольними напоями на які витрачає значну частину доходів.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Сихівським районним судом м.Львова від 22.03.2024 у цивільній справі №464/2026/24 (провадження №2-н/464/654/24) видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.03.2024 і до досягнення дітьми повноліття.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з дітьми та стягувачем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність а ні від розірвання шлюбу, а ні від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте Сімейний кодекс України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Звідси можна зробити висновок, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні. Положенням СК України про право на звернення до суду за отриманням рішення про стягнення аліментів законодавцем якраз передбачені на той випадок, коли батько дитини неналежним чином виконує власні обов`язки з утримання дитини. За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тобто, обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року, наведені в статті 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Разом з тим, із заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів не вбачається, що судовий наказ видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, а також не наведено інших причин, які давали би суду підстави визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.173, 432 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, виданого за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом 15 днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду.

Повна ухвала суду складена 30 квітня 2024 року.

Головуючий М.В. Борачок