РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

з участю секретаря с/з Кучер Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття із зареєстрованого місця проживання особи,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що вона є власником 5/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною же адресою.

Позивач зауважує, що інші співвласники не проживають у відповідному будинку, що, у свою чергу, позбавляє позивача як співвласника реалізувати передбачене Порядком

декларування та реєстрації місця проживання (перебування) право власника на звернення із заявою про зняття особи з реєстрації, оскільки звернення із такою заявою повинно супроводжуватись наданням згоди інших співвласників.

Позивач додатково вказує на положення ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», за змістом якої сама обставина реєстрація місця проживання не породжує права володіння, користування чи розпорядження майном.

Вказуючи на те, що право відповідача на використання майна фактично не заперечується, позивач просить вирішити питання щодо зняття особи із зареєстрованого місця проживання.

Ухвалою суду від 23.08.2024 року по справі відкрите загальне позовне провадження.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення відносно заявлених позивачем вимог.

Відповідач зазначає, що вона перебувала у шлюбі із сином позивача ОСОБА_3 . Від шлюбу особи мають дітей: ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2015 року народження.

Після початку повномасштабного вторгнення відповідач була вимушена покинути територію України, проживає у Республіці Польща, періодично приїздить навідати рідних до України, останнього разу в серпні 2024 року.

Звертаючи увагу на ухвалення Богунським районним судом м.Житомира судового рішення від 18.07.2024 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та, одночасно зауважуючи на по`язану з обставинами реєстрації місця проживання можливість реалізації виборчих прав, отримання соціальних та інших послуг, відповідач просить відмовити у задоволені позову.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали наведені вимоги.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 є власником 5/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , що набула право на користування житловим приміщенням як член сім`ї власника, є зареєстрованою за адресою розташування будинку.

За визнаними сторонами обставинами ОСОБА_2 після початку військової агресії відносно України виїхали на територію Республіки Польщі, де проживає на період розв`язання спору.

Вирішуючи питання грунтовності заявлених вимог суд зауважує таке.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відносини у сфері реєстрації місця проживання (перебування) зазнавали змін на протязі існування відповідного інституту, залишаючи незмінними вимоги щодо обов`язку громадянин, які перебувають в Україні на законних підставах, зареєструвати місце проживання після прибуття до нового місця проживання.

Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX в чинній редакції громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Схожа за правовим скеруванням норма містилась у положеннях Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» до часу її виключення на підставі Закону України № 1871-IX.

Інститут реєстрації місця проживання перш за все направлений на сприяння можливості особи отримувати соціальні, публічні послуги, при цьому, не визначав сам факт реєстрації або її відсутності як умову реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.3 ст. 1 Закону України № 1871-IX декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Положення наведеної норми є справедливими, зокрема, в умовах виникнення спору щодо прав на користування майном, коли заінтересована особа в підставу заявленого нею права на використання покладає лише саму обставину її реєстрації у спірному помешканні, виключаючи інші дані як необхідні для підтвердження виникнення відповідного права відомості.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

З системного аналізу наведених норм слід дійти висновку, що хоча право на користування жилим приміщенням не по`язується лише з фактом реєстрації місця проживання, право на проживання особи у жилому приміщенні, засноване, зокрема, на належності до членів сім`ї власника помешкання, автоматично породжує право на реєстрацію як категорію, яка є не лише формальною, а визначається як обов`язкова за обставин обрання місця проживання.

Виключення з права користувача приміщення таким елементом як реєстрація має здійснюватись через встановлену законодавчими вимогами процедуру.

У постанові від 15 липня 2021 року по справі № 380/9335/20 Верховний Суд зазначив, що, виходячи з приписів статті 6 Закону №1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 1871-IX реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.

У відповідності до ст. 24 Закону України № 1871-IX орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закріплене конституцією України право на користування житлом відносить реалізацію таких можливостей до одних з істотних та пріоритетних за значенням.

На думку суду, обумовлену наведеним Порядком підставу реєстрації відомостей про зняття з реєстрації як наявність судового рішення про зняття з реєстрації, можливість прийняття якого, у свою чергу, пов`язується позивачем з відсутністю спроможностей отримати згоду інших співвласників приміщення (підпункт 5 п.50 Порядку), слід розглядати в розрізі закріплених конституційних гарантій за підходом сукупної оцінки встановлених при вирішенні цивільного спору обставин, з виокремленням за ознаками спору необхідних для дослідження подій та фактів та наданням переваги у застосуванні саме тих норм, що скеровані на збереження таких гарантій.

І хоча право на звернення власника із заявою про зняття з реєстрації місця приживання особи дійсно визначено вимогами Порядку, що, у свою чергу, гарантує реалізацію власником повного обсягу прав, пов`язаних з можливостями володіння, користування та розпорядження майном, такий підхід слід застосовувати за принципом балансу інтересів власника та особи, щодо зняття з реєстрації якої заявлено вимогу, або за ознаками безспірності та передбачуваної взаємної згоди між власником та особою, проживання якої обумовлювалось попередньою згодою власника приміщення, тобто за відсутності потреб судового втручання.

Ухвалення судом рішення про зняття з реєстрації можливе, зокрема, в частині розв`язання спору із суб`єктом владних повноважень за сферою виконання реєстраційних дій, допущення в розрізі наведеного протиправних рішень, помилок тощо.

Так, у постанові ВС від 26.01.2024 по справі 161/5576/23 вказано: «Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність доказів, які б свідчили про неправомірність дій Підгайцівської сільської ради Луцького району щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивачки за заявою відповідача, як власника спірного житлового будинку».

На думку суду, правильним для вирішення питання про подальше зняття особи з реєстрації при існуванні спору між власником та особою, яка набула права користування житлом на передбачених згідно діючого у відповідних час законодавства умовах, слід вважати розв`язання спору про втрату права на житло з дослідженням притаманних для таких відносин обставин.

Суд звертає увагу, що допитані в судовому засіданні свідки повідомили про те, що відповідач перебуває у Польщі, іноді приїздить в Україну, у такий період діти відповідача проживають за спірною адресою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: .. припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, заперечення відповідачем як особою, реєстрація якої пов`язувалась з набуттям права на використання майна як місця проживання, щодо заявлених вимог про зняття з реєстрації, що безпосередньо становить складову майнових прав користувача майна, усуває можливість при існуванні спору застосувати непритаманний такому становищу правовий спосіб врегулювання, оскільки первісними до встановлення є обставини набуття особо права на користування майном, продовження умов такого використання, виникання підстав можливої втрати такого права.

У постанові ВС по справі 336/1773/17 зазначено: «правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові з тих підстав, що заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача у вказаній квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення».

За таких обставин, вбачаючи неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258-289 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття із зареєстрованого місця проживання особи.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Лєдньов Д.М