Житомирський апеляційний суд
Справа №283/371/24 Головуючий у 1-й інст. Саланда О. М.
Категорія 10 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді Трояновської Г.С .

суддів: Павицької Т.М., Коломієць О.С.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 283/371/24 за позовом ОСОБА_1 до Малинської міської ради Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Саланди О.М. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на 39/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначив, що він є власником 11/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 , та 1/2 частини вказаного будинку в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 на підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13.11.2023. Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за позивачем зареєстровано право часткової власності 50/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно із записами погосподарської книги за 2011-2015рр. власник житлового будинку АДРЕСА_2 не встановлений. Разом з цим, відповідно до довідки органу місцевого самоврядування від 15.06.2023 будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказав, що він є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими від народження фактично проживав по АДРЕСА_1 , та проживає до теперішнього часу. При цьому після смерті останнього зі співвласників іншої частини домоволодіння ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) позивач почав використовувати й іншу частину житлового будинку, оскільки ніхто на неї не претендував. Відомості про власника цієї частини були відсутні.

Зазначив, що із листа КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 11.09.2023 йому стало відомо про те, що право власності на 39/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 на підставі Дублікату договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого Малинською державною нотаріальною конторою 08.08.1997 №11-1777, належить ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому ОСОБА_5 жодного разу не з`явилася у домоволодіння, а тому про існування власника до отримання вищезгаданого листа йому відомо не було.

Позивач наголосив, що він фактично постійно, відкрито та безперервно проживає у спірному житловому будинку більше 10 років, що підтвержується виписками із погосподарських книг Любовицької сільської ради та Довідкою Любовицького старостинського округу №212 від 15.06.2023. Виходячи із наведеного, просив задовольнити позовні вимоги на підставі положень ст. 344 ЦК України.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі довідки КП «Коростенське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» № 25 від 11.09.2023 встановив, що станом на 29.12.2012 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 на 39/100 частин домоволодіння на підставі Дублікату договору купівлі-продажу частини жилого будинку, посвідченого Малинською державною нотаріальною конторою від 08.08.1997 № 11-1777. На підставі досліджених матеріалів суд дійшов до висновку, що за життя право власності на 39/100 частин домоволодіння належало ОСОБА_5 . Водночас, у мотивувальній частині рішенні не зазначено на підставі яких саме правовстановлюючих документів суд встановив, що спірна частина житлового будинку на праві власності належала, зокрема, брату позивача ОСОБА_4 , або ж ОСОБА_5 .

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_2 позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори від 19.09.2023 року набув право власності на 11/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та здійснив державну реєстрацію права, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав від 19.09.2023 року, а також тому, що він набув право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 . Про власника 39/100 частин спірного будинку дізнався лише під час оформлення спадщини та раніше йому про вказані обставини відомо не було.

Наголошує, що матеріали справи не містять і доказів належності на праві власності цієї частини будинку ОСОБА_4 . За таких підстав володіння спірною частиною житлового будинку з боку ОСОБА_1 було добросовісним.

Крім того вказує, що суд не надав жодної оцінки відомостям, отриманим на запит суду від Житомирського обласного нотаріального архіву згідно з листом № 880 від 12.04.2024 (а.с.60) про те, що в реєстрі Малинської державної нотаріальної контори для реєстрації нотаріальних дій , які посвідчувалися 08.08.1997 року були присвоєні номери з №11-2419 по №11-2431. Реєстраційний номер №11-1777 присвоєно нотаріальній дії, яка вчинялася державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори 15.05.1997 року, а саме посвідчення договору дарування автомобіля. За пошуковими параметрами дублікат договору купівлі-продажу 39/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_5 , посвідченого 08.08.1997 року Малинською державною нотаріальною конторою за № № НОМЕР_1 інформації не знайдено.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Розглянувши справу в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що житловий будинок в АДРЕСА_3 (до перейменування ОСОБА_6 ) складався та складається з двох частин.

З виписки із погосподарських книг Любовицької сільської ради №169 від 07.11.2021, по житловому будинку по АДРЕСА_2 , вбачається, що у період 1996-2000 рр. склад сім`ї: голова двору ОСОБА_2 , 1941 р.н.; син ОСОБА_7 , 1966 р.н.; син ОСОБА_1 , 1974 р.н.

У період 2001-2005 рр, 2006-2010рр, 2011-2015рр вищезазначений склад сім`ї зберігався. ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис про смерть №18 (а.с.12-14).

Головою двору іншої частини домоволодіння є син ОСОБА_2 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , про що зроблено актовий запис №160 (а.с.21).

Голова двору першої частини будинку ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , за актовим записом №9.

За період 2011-2015 рр. власника іншої частини домоволодіння не установлено, а у частині будинку після смерті голови двору ОСОБА_2 проживає її син ОСОБА_1 позивач по справі.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи.

Із Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19.09.2023 державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Ходаківською Л.В. №1-959, вбачається, що ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 набув право власності на 11/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_2 , яке зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, номер запису про право власності 51781093 від 19.09.2023 (а.с.27,29).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13.11.2023 у цивільній справі №283/2465/23 визнано за ОСОБА_1 , право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на 50/100 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, яке зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, номер запису про право власності 53322417 від 12.01.2024) (а.с.31-36, 37).

Судом першої інстанції встановлено, що власником іншої частини будинковолодіння був брат позивача - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки Любовицького старостинського округу №211 від 15.06.2023, відомості про власника другої половини будинку в АДРЕСА_2 відсутні (а.с.24).

Згідно з довідкою Любовицького старостинського округу №212 від 15.06.2023, ОСОБА_1 постійно, відкрито, безперервно проживає в АДРЕСА_2 , з 1991 року по даний час (а.с.25).

Відповідно до довідки КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №25 від 11.09.2023, станом на 29.12.2012 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за:

- ОСОБА_2 , на 11/100 частин домоволодіння на підставі Договору дарування частини жилого будинку, посвідченого Малинською державною нотаріальною конторою від 08.08.1997 р.№І-4186;

- ОСОБА_5 , на 39/100 частин домоволодіння на підставі Дублікату договору купівлі-продажу частини жилого будинку, посвідченого Малинською державною нотаріальною конторою від 08.08.1997 р.№11-1777.

З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть індексний номер 0 від 09.01.2024 вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що вчинено актовий запис №1004 від 18.09.2007 (а.с. 39-40).

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні поданого позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Наведена правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, в якій, зокрема, вказано, що за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він є власником 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . При цьому вказує, що проживає в цьому будинку з батьками із самого народження, а в іншій частині будинку (39/100)- проживав його брат ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті брата він почав проживати у всьому будинку, постійно відкрито і безперешкодно користується спірним домоволодінням, вживає засоби щодо збереження спірного домоволодіння та його утримання.

Однак сам по собі факт користування ОСОБА_1 та його сім`єю (зокрема матір`ю) будинком, утримання його в належному стані, не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, враховуючи, що позивач був завжди обізнаний про те, що володільцем спірної частини будинку є його брат ОСОБА_4 , отже знав кому належить відповідна частина житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач був обізнаний про те, що після смерті брата володіє частиною будинку без законних підстав.

Водночас відкритість та безперервність користування майном з 2004 року (з часу смерті брата ОСОБА_4 ) не є безумовною підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном і завжди знала, хто є власником майна.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не ініціював питання щодо оформлення спадщини після смерті брата.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги довідку КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №25 від 11.09.2023, із якої вбачається, що станом на 29.12.2012 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 , на 39/100 частин домоволодіння на підставі Дублікату договору купівлі-продажу частини жилого будинку, посвідченого Малинською державною нотаріальною конторою від 08.08.1997 р. №11-1777.

На підставі досліджених матеріалів суд дійшов до висновку, що за життя право власності на 39/100 частин домоволодіння належало ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Водночас, обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказав, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав оцінки Листу Житомирського обласного нотаріального архіву № 880 від 12.04.2024 (а.с.60)

Так, зі змісту вказаного листа вбачається, що в реєстрі Малинської державної нотаріальної контори для реєстрації нотаріальних дій , які посвідчувалися 08.08.1997 були присвоєні номери з №11-2419 по №11-2431. Реєстраційний номер №11-1777 присвоєно нотаріальній дії, яка вчинялася державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори 15.05.1997, а саме посвідчення договору дарування автомобіля. За пошуковими параметрами дублікат договору купівлі-продажу 39/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_5 , посвідченого 08.08.1997 року Малинською державною нотаріальною конторою за № № НОМЕР_1 інформації не знайдено.

Аналізуючи зміст довідки КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №25 від 11.09.2023 та зміст Листа Житомирського обласного нотаріального архіву № 880 від 12.04.2024, колегія суддів зазначає, що у вказаних документах міститься суперечлива інформація, а тому суд не може надавати перевагу одному із вказаних доказів за відсутності інших письмових документів на підтвердження того чи іншого факту.

Разом із тим, вказані обставини не спростовують того факту, що 39/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 є спадковим майном, яке внаслідок об`єктивних чинників не перейшло до спадкоємців.

Крім того, колегія суддів наголошує, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 18.08.2023 встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_2 від часу побудови перебувало у користуванні однієї сім`ї. У період 1971-1973рр. сім`я поділилася на два господарства. Власником однієї частини був ОСОБА_8 , 1911 р.н., а в іншій частині будинку проживала його донька ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 зі своєю сім`єю. При цьому відомості про інших дітей ОСОБА_8 , а саме: ОСОБА_11 , 1936 р.н., ОСОБА_12 , 1931 або 1937 р.н., ОСОБА_13 , 1948 р.н. та ОСОБА_14 , 1950 р.н., які є спадкоємцями майна своїх батьків ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_15 (померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ), в матеріалах справи відсутні. Позивач є сином ОСОБА_2 . Всі інші діти ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , померли. Таким чином позивачеві достеменно було відомо про те, хто є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки увесь час домоволодіння перебувало в користуванні його сім`ї (а.с. 13-15).

Матеріали справи не містять доказів наявності чи відсутності спадкоємців першої черги після смерті братів позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні документи щодо права власності на 39/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 не спростовують наявності спадкових правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини справи, вирішив справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383,390, 391 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.09.2024.

Головуючий Судді