УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 473/3217/23

провадження № 61-6074ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяна Сергіївна, про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частку майна, скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частку майна, скасування арешту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1992 року.

За час шлюбу вони придбали:

- нежитлову будівлю, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв. м та земельну ділянку кадастровий номер :11:034:0189 площею 0,0266 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- комплекс будівель площею 823,9 кв. м та земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлю, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивач вказувала, що відповідач не визнає права спільної сумісної власності на майно та не вважає вищевказане майно спільним майном подружжя.

Крім того, 23 червня 2023 року їй стало відомо, що спільне сумісне майно продається на електронних торгах, так як ОСОБА_2 є боржником у багатьох виконавчих провадженнях. Їй не було відомо про існування жодного боргу у відповідача.

Про такі факти вона дізналася випадково, від знайомих. Відповідач про це не розповідав.

Згідно інформації з Державного реєстру боржників відповідач є боржником у виконавчих провадженнях, які перебувають на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С. Постановами приватного виконавця накладено арешт на вказане у позові майно.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач остаточно просила визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно:

- комплекс будівель площею 823,9 кв. м та земельну ділянку площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлю, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних частках по 1/2 ідеальній частці за кожним на вище зазначене майно.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 473/995/18 від 02 квітня 2018 року на нерухоме майно:

- комплекс будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про обтяження: 25569656 (спеціальний розділ), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40466228 від 03 квітня 2018 року;

- будівлю, загальною площею 60,4 кв. м яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (номер запису про обтяження: 25566715 (спеціальний розділ), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40461770 від 03 квітня 2018 року).

Скасувати арешт, накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С. постановою про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 на наступне майно: комплекс будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про обтяження 41324385 (спеціальний розділ), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57455432 від 02 квітня 2021 року, Шевченко Т. С. , підстава внесення запису: постанова про арешт майна боржника серія та номер: ВП НОМЕР_1 виданий 02 квітня 2021 року, видавник: приватний виконавець виконавчого округу Одеської Області Шевченко Т. С.; будівлю, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року до участі в справі залучено третіх осіб: ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуте ними під час перебування в шлюбі наступне майно:

комплекс будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельна ділянка, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

будівля, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Поділено вищезазначене спільне майно подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частці за кожним на вказане майно.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 15 030,40 грн.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав, що оскільки майно, набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, домовленості між сторонами по справі не було, шлюбний договір не укладався, при поділі цього майна частки кожного з подружжя є рівними, а тому з врахуванням зазначених обставин та відсутності заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Питання скасування заходів забезпечення позову врегульовано статтею 158 ЦПК України та вирішуються судом, який розглядає справу.

Згідно із пунктом 6 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат

Апеляційний суд виходив з того, що при зверненні до суду позивач неповно визначила суб`єктний склад учасників справи, зокрема, крім відповідача, який є чоловіком позивача ОСОБА_2 та боржником у виконавчому провадженні, не залучила особу, в інтересах яких накладено арешт, співвідповідачем, що унеможливлює правильне встановлення фактичних обставин та вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та ухвалив рішення про часткове задоволення позову, проте за вказаних обставин, у справі, що переглядається відповідачами мають бути боржник ОСОБА_2 та стягувач ОСОБА_3 , без участі якої, висновок суду про підставність по суті позовних вимог не може вважатися обґрунтованим.

25 квітня 2024 року від ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у зазначеній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15-ц та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 31 липня 1992 року.

За час перебування в шлюбі ними придбано нерухоме майно.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна комплексу будівель, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І. М. 28 грудня 2006 року ОСОБА_2 є власником комплексу будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 906889 від 10 жовтня 2007 року, який виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року № 2127 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчений державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л. В. 17 жовтня 2011 року ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. 07 липня 2016 року ОСОБА_2 є власником будівлі, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

У березні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 473/995/18).

У межах розгляду цієї справи, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року забезпечено позов шляхом заборони відчуження майна, зареєстрованого за ОСОБА_2 , в тому числі і майна: комплекс будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлю, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2018 року ухвала Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року змінена та заборонено відчуження наступного майна: комплексу будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; будівлі, загальною площею 60,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлової будівлі, складське приміщення загальною площею 28,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року у справі № 473/995/18 заборонено відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві власності і зареєстроване за ОСОБА_2 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнено заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року з врахуванням процентів та вимог частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 6 357 373,50 грн.

02 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С. із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 475/995/18, виданим Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 02 квітня 2021 року, про стягнення на її користь із ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 6 357 373,50 грн.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 02 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа щодо стягнення суми заборгованості та виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення судових витрат.

Постановами приватного виконавця від 02 квітня 2021 року, 06 квітня 2021 накладено арешт на кошти та належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно.

Виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 об`єднано в одне виконавче провадження та присвоєно № НОМЕР_4.

За заявами ОСОБА_3 від 26 вересня 2022 року, постановами приватного виконавця від 30 вересня 2022 року з виконання виконавчих листів № 473/3722/21, виданих 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 про стягнення з боржника ОСОБА_2 3 702 737,34 грн, виконавче провадження № НОМЕР_7 про стягнення судових витрат, виконавче провадження № НОМЕР_6 про стягнення витрат на правничу допомогу, які було приєднано до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_4.

Постановою приватного виконавця від 10 січня 2023 року з виконання виконавчого листа № 473/995/18, виданого 03 січня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області, відкрито виконавче провадження № 70717843 про стягнення з боржника ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_4.

На 22 травня 2023 року призначені електронні торги з продажу нежитлової будівлі, магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв. м та земельної ділянки кадастровий номер :11:034:0189 площею 0,0266 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Однак торги не відбулися за відсутності допущених учасників торгів.

Стягувач ОСОБА_3 погодилася про передачу їй у власність вказаного майна в рахунок погашення боргу.

Приватним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачеві у рахунок погашення боргу та винесено постанову від 21 червня 2023 року.

26 червня 2023 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказані об`єкти.

На 26 червня 2023 року призначені електронні торги з продажу комплексу будівель площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , які також не відбулися.

Стягувач ОСОБА_3 погодилася про передачу їй у власність вказаного майна в рахунок погашення боргу.

Приватним виконавцем 04 липня 2023 року складено акт про передачу майна стягувачеві у рахунок погашення боргу та винесено постанову.

06 липня 2023 року приватним виконавцем винесено постанови про опис та арешт майна боржника за адресами: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 та НОМЕР_8.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, крім іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі як відповідач, такі вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Подібні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання права власності, поділ спільного майна подружжя, зняття арешту з нерухомого майна, яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Однак відповідачем у цій справі ОСОБА_1 визначила тільки ОСОБА_2 .

Позивач не заявляла клопотання про залучення інших співвідповідачів у справі, а саме ОСОБА_3 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні, і на користь якої накладено арешти на належне ОСОБА_2 нерухоме майном.

Стягувач ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Між тим, враховуючи те, що процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції вирішив питання про права - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розглянувши справу за неналежного суб`єктного складу, чим порушив норми процесуального права, які є підставою для скасування цього судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяна Сергіївна, про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частку майна, скасування арешту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров