КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/5085/22 Головуючий у 1 інстанції: Кулик С.В.

Провадження № 22-ц/824/770/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

1 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Вей Фор Пей» про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У травні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» (далі - ТОВ «Ум Факторинг») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 50 667,00 грн, у тому числі: 15 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 34 200,00 грн відсотків за користування кредитними коштами та 1 467,00 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 укладено договір № 2962345 про надання споживчого кредиту.

Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

За цим договором відповідач отримав позику у розмірі 15 000,00 грн строком на 30 днів, шляхом переказу на його банківську картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,33 % від суми кредиту за кожен день користування та 1,90 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення позики.

Відповідно до графіку платежів, відповідач зобов`язався сплатити борг у повному обсязі, а також суму нарахованих процентів у розмірі 5 985,00 грн у строк до 23 жовтня 2020 року.

Відповідач 23 жовтня 2020 року сплатив відсотки за користування кредитом у розмірі 5 985,00 грн.

Позивач зазначав, що у порядку, визначеному пунктом 4.3 договору без додаткового повідомлення споживача про небажання пролонгувати договір та відсутності повного погашення боргових зобов`язань, така оплата була визначена як оферта пролонгації договору та була акцептована ТОВ «Авентус Україна», тобто договір був пролонгований до 22 листопада 2020 року зі сплатою стандартної процентної ставки.

Відповідач 22 листопада 2020 року сплатив відсотки за користування кредитом у розмірі 8 550,00 грн. Заяв про розірвання договору не надходило, внаслідок чого договір був пролонгований до 23 грудня 2020 року зі сплатою стандартної процентної ставки. Також відповідач 23 грудня 2020 року сплатив відсотки за користування кредитом у розмірі 8 835,00 грн та договір знову пролонгований до 22 січня 2021 року зі сплатою стандартної процентної ставки.

Відповідно до п. 3.1. договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.

Позивач зазначав, що станом на 22 січня 2021 року відповідач заборгованість у сумі 15 000,00 грн та нараховані відсотки у сумі 8 550,00 грн не сплатив, договір не пролонгував, тобто з 23 січня 2021 року утворилося прострочення за договором споживчого кредитування від 23 вересня 2020 року № 2962345.

Станом на останній день, за який є підстави нараховувати відсотки відповідно до договору - 22 квітня 2021 pоку, заборгованість відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» становить 15 000,00 грн суми основного боргу та 34 200,00 грн відсотків за користування кредитом на умовах договору.

У подальшому 09 червня 2021 року ТОВ «Авентус Україна» передала право вимоги за договором від 23 вересня 2020 року № 2962345 ТОВ «Ум Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за договором факторингу від 06 вересня 2019 року№ 1.

Відповідно до цього договору право вимоги передане позивачу згідно з реєстром прав вимоги від 09 вересня 2021 року № 12.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 200,00 грн, яка складається з: 15 000,00 грн - заборгованість з тіла кредиту, 34 200,00 грн - відсотки за користування кредитними коштами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 858,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року, 22 червня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке порушує його законні права та інтереси, а також норми матеріального та процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не є кредитором за спірним кредитним зобов`язання, оскільки він не надав ні суду першої інстанції, ні відповідачу жодної додаткової угоди до договору факторингу, в якій могли б бути зазначені реквізити кредитного договору, право вимоги за яким визначено в ст. ст. 513, 518 ЦК України.

Вважає, що позивачем не надано жодного документа, яким би підтверджувався дійсний розмір права вимоги відносно відповідача, а той розмір, який вказаний в позовній заяві, не підтверджується жодним документом, оскільки позивач посилається на комерційну таємницю первісного кредитора.

Вказує, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивач не довів факт виконання кредитором пункту кредитного договору, від якого залежить обов`язок виконання зобов`язання відповідачем, а саме не надав доказів зарахування коштів.

Вважає, що підписання анкети-заяви про прийняття умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів укладання договору не може бути основою для стягнення пені та штрафів за невиконання умов споживчого кредиту, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання не означає укладання договору про споживчий кредит та дотримання його.

Зазначає, що за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії договору) стягуються проценти на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦКУ.

Посилається на п.2 ч.1 ст. 1048 ЦКУ, згідно з яким виплата процентів до дня повернення позики може бути тільки в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 2962345 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав від ТОВ «Авентус Україна» грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн строком на 30 днів, шляхом переказу на його банківську картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,33 % від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами та 1,90 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення позики.

З виписки Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від 04 листопада 2022 року про рух коштів за рахунком ОСОБА_1 НОМЕР_1 за період з 23 вересня до 23 жовтня 2020 року вбачається, що 25 вересня 2020 року відбулося зарахування переказу на його картку у розмірі 15 000,00 грн.

06 вересня 2019 року між ТОВ «Ум Факторинг» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу.

Відповідно до витягу з реєстру права вимоги від 09 червня 2021 року № 12 відступлене право вимоги за кредитним договором № 2962345, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна». Загальна заборгованість за цим договором становить 49 200,00 грн, у тому числі: 15 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 200,00 грн - заборгованість за відсотками.

Відповідно до довідки про розрахунки за договором № 2962345 про надання коштів у позику від 23 вересня 2020 року, ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Україна» було здійснено: 23 жовтня 2020 року платіж у сумі 5 985,00 грн, 22 листопада 2020 року - у розмірі 8 550,00 грн та 23 грудня 2020 року у розмірі 8 835,00 грн, які були зараховані у рахунок погашення процентів за кредитним договором.

У п. 3.1. договору передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.

Станом на 22 січня 2021 року відповідач борг у сумі 15 000,00 грн та нараховані відсотки у сумі 8 550,00 року не погасив, договір не пролонгував, тобто з 23 січня 2021 року наявне прострочення за договором споживчого кредитування № 2962345 від 23.09.2020 року.

Станом на останній день, за який відповідно до умов договору слід нараховувати відсотки 22 квітня 2021 pоку, заборгованість відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» складала 15 000,00 грн суми основного боргу та 34 200,00 грн відсотків за користування кредитом на умовах договору.

Згідно із звітом про грошову оцінку завданого ТОВ «Ум Факторинг» фізичною особою ОСОБА_1 збитку з урахуванням упущеної вигоди за договору надання споживчого кредиту від 23 вересня 2020 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський ріелтор», розмір упущеної вигоди становить 1 467,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів сплати коштів за кредитним договором, які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, відповідач суду не надав, а тому вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 49 200,00 грн, підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України, статтею 36 ГПК України та статтею 79 КАС України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором.

Як передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник 1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти.

Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

За таких обставин, встановивши, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору та обумовлено строк кредитування, а також встановивши належне виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором та неналежне виконання боржником своїх зобов`язань з повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є кредитором за спірним кредитним зобов`язання, оскільки він не надав ні суду першої інстанції, ні відповідачу жодної додаткової угоди до договору факторингу, в якій могли б бути зазначені реквізити кредитного договору, право вимоги за яким визначено в ст. ст. 513, 518 ЦК України, є неприйнятним.

Позивач на підтвердження права вимоги за договором надав договір факторингу, є чинним та правомірним, з огляду на статтю 204 ЦК України та витяг з реєстру права вимоги.

Не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а саме витягом з реєстру права вимоги довідкою про розрахунки за договором № 2962345 про надання коштів у позику, доводи скарги про не підтвердження розміру права вимоги, факту виконання кредитором пункту кредитного договору, від якого залежить обов`язок виконання зобов`язання відповідачем.

Посилання відповідача на те, що підписання анкети-заяви про прийняття умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів укладання договору не може бути основою для стягнення пені та штрафів за невиконання умов споживчого кредиту, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання не означає укладання договору про споживчий кредит та дотримання його, є безпідставними.

У цій справі позивач заявив вимоги про стягнення лише тіла кредиту та процентів, передбачених умовами договору, а не пені чи штрафів за невиконання умов споживчого кредиту.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії договору) стягуються проценти на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а пунктом 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що виплата процентів до дня повернення позики може бути тільки в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Проте сторони у кредитному договорі погодили, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що не суперечить частині першій статті 1048 ЦК України (розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором).

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко