КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/5928/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2344/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 09 січня 2020 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13-ц, а саме квартири АДРЕСА_1 . 23 січня 2020 року позивач отримав акт реалізації предмета іпотеки на електронних торгах, згідно з яким позивач є переможцем електронних торгів. 03 лютого 2020 року позивач отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у якій незаконно продовжує проживати колишній власник квартири ОСОБА_1 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 . Незаконне проживання відповідачки разом з дитиною створює йому перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належним йому майном - квартирою. Відповідачка відмовляється добровільно виселитися з квартири.

Врахувавши вищевказане, позивач просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 ;

- усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належною на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-8).

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 належною на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 107-109).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року залишено без задоволення (т. 1 а.с. 193-194).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, у березні 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд скасувати заочне рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-11).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, суд першої інстанції зазначаючи в мотивувальній частині заочного рішення про те, що вона (як відповідач) у судове засідання не з`явилася і доказів поважності причин неявки суду не надала, не взяв до уваги її клопотання яке було подано до суду про відкладення розгляду справи що була призначена на 25 листопада 2020 року та довідку на підтвердження поважності причин неявки. Тим самим порушивши п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості на судовий захист.

Вказувала, що відповідач отримала право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 05 червня 2000 року. 18 липня 2000 року відповідач зареєструвала своє місце проживання в зазначеній квартирі, що підтверджується відміткою про реєстрацію в паспорті. 05 жовтня 2003 року у неї народився син, котрий отримав право користування спірним житлом відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України. У 2008 році вона передала в іпотеку дану квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті укладеним з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль».

30 січня 2014 року Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/16790/13-ц було ухвалено заочне рішення про реалізацію зазначеної квартири з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На даний час відповідачем здійснюється оскарження заочного рішення у справі № 756/16790/13-ц.

Позивач же набув право власності на спірну житлову квартиру шляхом її придбання з прилюдних торгів. Здійснюючи придбання нерухомості, котра реалізовувалася приватним виконавцем у примусовому порядку, позивач мав можливість виявити наявність права користування житлом у попереднього власника та членів його сім`ї.

У той же час, на момент проведення прилюдних торгів та придбання позивачем даної квартири, в ній була зареєстрована та фактично проживала відповідач разом з неповнолітнім сином. Інша нерухомість у власності та/або в користуванні відповідача відсутня. Таким чином, вбачається, що відповідач, разом із членами своєї сім`ї є добросовісним користувачем житлової нерухомості. Відтак, позбавлення права власності відповідача на житлову нерухомість вчинено з порушенням норм чинного законодавства.

Після реалізації зазначеної квартири, Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією, було скасовано запис про реєстрацію місця проживання відповідача та її неповнолітнього сина за адресою: АДРЕСА_2 . Скасування місця реєстрації здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, що підтверджується зокрема актом та листом Державної міграційної служби України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (т. 2 а.с. 46-54).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року скасовано в частині задоволення вимог ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року залишено без змін (т. 3 а.с. 85-89).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 4 а.с. 177-185).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді Левенець Б.Б., судді, які входять до складу колегії: Борисова О.В., Ратнікова В.М. (т. 4 а.с. 191).

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Макаренко Т.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Макаренко Т.В., факт належного сповіщення позивача його представник адвокат Макаренко Т.В. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 4 а.с. 193-201, 212, 220-226, 236-245 т. 5 а.с.15-17, 25-27, 61-62).

За клопотанням відповідачки ОСОБА_1 , з метою забезпечення її права на правову допомогу з боку адвоката, 08 лютого 2024 року розгляд справи був відкладений, а 14 березня 2024 року у розгляді справи було оголошено перерву. При цьому, було роз`яснено відповідачці ОСОБА_1 , що за наявної в розпорядженні суду інформації, право на зайняття адвокатською діяльністю у особи, яку ОСОБА_1 зазначала представником( ОСОБА_5 ), було припинено на підставі рішення дисциплінарної палати КДКА Київської області № 135/2021 від 16 червня 2021 року, доказів скасування (визнання нечинним) такого рішення до суду не надано, а представником відповідачки у цій справі може бути особа, яка є адвокатом та має свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю (т. 5 а.с.12-24, 61-62).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/3796/82/64377, згідно з яким вона отримала від банку грошові кошти в сумі 412 080,00 грн. із розрахунку 12,75 % річних строком до 15 листопада 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 014/3796/82/64377 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 2239.

Предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 05 червня 2000 року на підставі наказу від 24 травня 2000 року № 650-С/К.

19 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 8, згідно з яким банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 61 855,00 дол. США строком на 120 місяців зі сплатою 15% річних.

19 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору № 8, відповідно до умов якого іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя, що слідують з умов кредитного договору № 8, шляхом передачі ОСОБА_1 в іпотеку банку предмета іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/3796/82/64377.

10 вересня 2010 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору №8 про реструктуризацію кредиту, відповідно до умов якого тимчасово на періоди з 19 вересня 2010 року до 18 вересня 2011 року було зменшено розмір щомісячного платежу відповідачки з остаточною датою погашення кредиту 19 вересня 2028 року.

23 листопада 2011 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору про зміну умов погашення кредиту, відповідно до якої тимчасово на періоди з 19 грудня 2011 року до 18 грудня 2012 року було зменшено розмір щомісячного платежу за кредитним договором. На підставі цієї угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшилась на 15 календарний день з дня закінчення відстрочки сплати відсотків, а саме 03 січня 2013 року на суму залишкової заборгованості за відсотками.

Вказані обставини встановлені у справі № 756/16790/13.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року:

позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами задоволено;

в рахунок погашення заборгованості в сумі розмірі 808 729,40 грн., що утворилася за кредитними договорами від № 014/3796/82/64377 від 15 листопада 2007 року, який було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , кредитним договором № 8 від 19 вересня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 05 червня 2000 року на підставі наказу від 24 травня 2000 року № 650-С/К;

визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири в АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів та за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки, задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитними договорами № 014/3796/82/64377 від 15 листопада 2007 року № 8 від 19 вересня 2008 року у розмірі 808 729,40 грн з визначенням початкової вартості предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 1 015 612 грн. (т. 1 а.с. 15-18).

20 жовтня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 . Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, зареєстровано її та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 74).

09 січня 2020 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки на підставі рішення Оболонського районного суду від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13-ц, лот № 395329, а саме квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 30-31).

Відповідно до протоколу ДП «СЕТАМ» за № 459702 про проведені електронні торги від 09 січня 2020 року ОСОБА_2 визнано переможцем торгів за лотом № 395329 (іпотека, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 .

03 лютого 2020 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказану квартиру та отримав свідоцтво на право власності, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 28).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року у справі № 756/19153/21, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чижика А.П., ДП «СЕТАМ», треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , АТ «Райффайзен Банк», про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів.

У договорі іпотеки від 15 листопада 2007 року вказано, що ОСОБА_1 , як іпотекодавець гарантувала, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти, а також відсутні неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки (пункт 5.1). Іпотекодавець має право вчинювати будь-які юридично значимі дії щодо предмета іпотеки, виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя, зокрема, передавання предмета іпотеки у користування (пункт 5.3.).

28 лютого 2020 року Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та її сина на підставі того, що під час подання заяви про реєстрацію місця проживання від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 не повідомила, що на вказану квартиру накладено обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 15 листопада 2007 року.

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 07 березня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи (т. 1 а.с. 21).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , задоволено. Скасовано рішення, прийняте Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Зобов`язано Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 756/7614/21, провадження № 61-10654св22, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року скасовано. У позові ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , відмовлено, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Таким чином, вказане рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року у встановленому законом порядку не скасоване.

Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , на момент звернення до суду з позовом у цій справі проживала ОСОБА_1 . Ця квартира не була придбана за кредитні кошти банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав квартиру на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах, не може користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки попередній власник відмовляється виселятися з нього.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , за наслідками реалізації її на прилюдних торгах, які на час розгляду справи апеляційним судом не визнані незаконними (не скасовані) та є чинними.

На час перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції відповідачка у встановленому законодавством порядку не спростувала правомірність набуття позивачем указаної квартири у власність.

Зі змісту позовної заяви випливає, що позивач наводить правове обґрунтування позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки (у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки), та членів його сім`ї.

У своїй практиці у подібних справах Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що вирішуючи питання виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки (у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки), з іпотечної квартири, суди мали з`ясувати, чи є (була) ця квартира предметом іпотеки та чи була вона придбана за рахунок кредитних або особистих коштів іпотекодавця, чи буде забезпечений відповідач іншим житлом у разі його виселення з квартири, яка є предметом іпотеки та придбана не за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно зі статтею 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону).

Згідно зі встановленими судами обставинами справи квартира, яка була предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, набута відповідачкою до укладення кредитного договору; рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є норми статті 109 ЖК України.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як частина друга статті 39 та/або частина першої статті 40 Закону, так і частина друга статті 109 ЖК України.

Частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовими висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Відповідно до четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, частиною другою статті 109 ЖК України врегульовано правовідносини щодо відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні.

Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні.

За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.

Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК України допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору.

Таким чином, у контексті вирішення питання про можливість виселення відповідачки зі спірної квартири предметом доказування у цій справі є, зокрема, обставини належності їй на праві власності іншого нерухомого майна (житлового).

Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві, як на підставу позову, позивач посилався на те, що відповідачці на праві власності належать дві квартири та надав до суду витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а до відзиву на апеляційну скаргу додав довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». З наданих доказів вбачається, що відповідачці на праві власності належать: квартира АДРЕСА_4 (загальною площею 157,1 кв.м) та 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 19-20, 26-27, т. 2 а.с. 46-54).

На виконання правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року, колегія суддів апеляційного суду перевірила наявність (відсутність) у відповідачки ОСОБА_1 іншого житла та встановила факт належності ОСОБА_1 на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 19-20).

Наданий відповідачкою ОСОБА_1 витяг з Державного реєстру станом на 01 травня 2024 року містить суперечливі відомості стосовно зареєстрованого власника квартири АДРЕСА_4 (загальною площею 157,1 кв.м), за яким з 05 березня 2018 року власником зазначена ОСОБА_6 (т. 5 а.с. 47-50).

Поряд з цим, за наявним у справі витягом з Державного реєстру станом на 01 травня 2020 року, який підтверджується наданим представником позивача - адвокатом Макаренко Т.В. витягом з державного реєстру станом на 27 квітня 2024 року, зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_4 (загальною площею 157,1 кв.м) зазначена ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 19-20 т. 5 а.с. 35-37).

Суд апеляційної інстанції зауважив, що наданий відповідачкою ОСОБА_1 витяг з Державного реєстру станом на 01 травня 2024 року сформований за параметрами запиту - адресою місця знаходження квартири АДРЕСА_4 , а не за прізвищем ім`ям, по-батькові та (або) РНОКПП особи власника. А відтак, вказаний Витяг не відображає наявності (відсутності) іншої зареєстрованої нерухомості ОСОБА_1 (т. 5 а.с. 47-50).

Цих обставин ОСОБА_1 не спростувала і в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Доводи ОСОБА_1 , що вона не брала участь у приватизації вказаного житла - 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 , суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки за витягом з Державного реєстру, ОСОБА_1 є зареєстрованим власником вказаної житлової нерухомості, а законність проведеної приватизації цього житла не є предметом розгляду у цій справі (т. 1 а.с. 19-20 т. 5 а.с. 61-62).

Відповідач не надала до суду доказів, що вказана житлова нерухомість, яка належить їй на праві приватної власності, є непридатною для проживання, а тому апеляційний суд вважає, що у відповідачки ОСОБА_1 наявне у власності інше постійне житлове приміщення.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19) зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватися боржниками проти правомірних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена правова норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України».

За висновками Верховного Суду, у зазначеній справі дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) зроблено висновок про те, що: «Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки)».

Таким чином, апеляційний суд погодився з висновком суду, що оскільки позивач є одноособовим власником квартири, у якій проживає відповідач без його згоди, чим створює позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні ним своєю квартирою, слід задовольнити позовні вимоги, зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з вищевказаної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Поряд з цим, колегія суддів не погодилась з висновком районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині виселення будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Такі позовні вимоги позивачем ОСОБА_2 не конкретизовані, зокрема не зазначено в позовній заяві будь-якої іншої особи, крім ОСОБА_1 , яку б позивач просив зобов`язати усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення. Цей недолік не був усунутий в суді першої інстанції і залишився поза увагою суду першої інстанції. Поряд з цим, судове рішення має бути спрямовано на вирішення конкретного спору і не може містити припущень та знеособлених висновків, адресованих будь-яким третім особам.

Тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на необхідність зупинення провадження у цій справі, яка переглядається апеляційним судом до розгляду справи № 756/2285/22, колегія суддів визнала неспроможними, оскільки в останній справі ОСОБА_2 звертався із вимогами в 2022 році, тобто після відкриття провадження у справі і ухвалення оскаржуваного рішення 25 листопада 2020 року, яке є предметом перегляду.

Поряд з цим, таке судове рішення не позбавляє осіб, які беруть участь в цій справі заявляти (доводити) про тотожність вимог, які переглядає суд в іншій справі із застосуванням наслідків, передбачених ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на її рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 травня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук