ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 641/995/22

провадження № 22-ц/818/3845/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року, постановлене під головуванням судді Ященко С.О., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 повністю задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не приймала участь у справі та нею не було подано доказів на спростування вимог позивача, судом першої інстанції не було досліджено поважність причин непроживання за місцем реєстрації та помилково ухвалено рішення про задоволення позову. Вказує, що ОСОБА_1 не давав відповідачу можливості користуватися квартирою, між сторонами регулярно виникали конфлікти, ним було створено умови, які перешкоджали проживанню відповідача у спірній квартирі. Також зазначає, що у 2019 році вчиняла дії, спрямовані на подальшу приватизацію квартири, а саме замовляла та оплатила послуги техніка, виготовлення технічного паспорту, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року - без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені письмові докази, зокрема, лист АТ «Укрпошта» щодо відсутності поштових переказів на ім`я відповідача, лист КНП «Міська клінічна лікарня № 13» щодо неперебування відповідача на медичному обліку та відсутність медичної картки і декларації із жодним сімейним лікарем вказаної лікарні та лист ВП №2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області щодо відсутності повідомлень ОСОБА_2 у період з 23.05.1997 року по 02.03.2023 року з приводу будь-яких перешкод у користуванні нею квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджують факт непроживання без поважних причин ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.12.2021 року (а.с. 32).

З відповіді Департаменту житлово-комунального господарства № 3-3-24638/0/1-21 9115/0/232-21 від 30 грудня 2021 року вбачається, що неможливо визнати ОСОБА_1 , складом сім`ї 2 особи (позивач та син), наймачем квартири АДРЕСА_2 , оскільки потенційне право найму має також ОСОБА_6 .

З листа КНП «Міська клінічна лікарня № 13» № 164 від 24.02.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 не перебуває на медичному обліку у вказаній лікарні, медична картка у лікарні не зберігається, з жодним із сімейних лікарів медична декларація не була укладена та за період з 01 січня 2022 року за наданням медичної допомоги не зверталась, стаціонарне лікування не проходила (а.с. 116).

З листа ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківський області № 3729/119/62/01/12-23 від 05 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 з-приводу будь-яких перешкод у користуванні квартири за адресою: АДРЕСА_1 у період з 23.05.1997 року по 02.03.2023 року не зверталась. Також не надходили звернення щодо того, що відповідач здійснює перешкоду користуванням вказаної квартири (а.с. 127).

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого 12 квітня 2019 року вбачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 .

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 у 2010 році переїхала на постійне проживання у інше місце і з того часу фактично за місцем реєстрації не проживала, жодних заходів щодо догляду за квартирою не вживала, не надавала кошти на утримання квартири та не проявляла жодного інтересу до квартири. За таких обставин, вважає, що наявні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для визнання особи такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року по справі № 442/8188/19.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 344/19735/19.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 182/6536/13-ц.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

З матеріалів справи убачається, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою спірної квартири з 23.05.1997 року.

З копії паспорту позивача вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі 28.04.2010 року (а.с. 29).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в квартирі з 02.02.2021 року.

Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 понад шість місяців без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , суду не надано.

Даних про те, що відповідач має інше, придатне для проживання житло матеріали справи також не містять.

При цьому з наданих апелянтом доказів убачається, що після смерті батька сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 148), відповідачка вчиняла дії, спрямовані на виготовлення технічного паспорту спірної квартири, з метою подальшої її приватизації.

За таких обставин, доводи позивача про те, що відповідачка з 2010 року переїхала на інше місце проживання та не цікавилась квартирою не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про задоволення позову.

Відсутність поштових переказів за адресою спірної квартири, неукладені декларації з лікарем за місцем проживання та незвернення із заявою до органів поліції не є достатніми доказами для висновку про наявні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 ,- не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1190,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 21.11.2024 року.