ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7564/24 Справа № 178/656/24 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року у справі № 178/656/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з останнього на свою користь 54 684 грн заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи це тим, що з 20 липня 2023 року відповідач позичив у неї 54 684 грн, які мав повернути до кінця 2023 року, про що власноручно написав відповідну розписку, однак свої зобов`язання не виконав у зазначений строк та борг не повернув, що, в силу ст. 545,610,615 ЦК України, вважає порушенням зобов`язань, а, відтак, і порушенням майнових прав позивача.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 54684 грн боргу згідно боргової розписки від 20 липня 2023 року, 1211,20 грн судового збору та 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу, всього 64895,20 грн (а.с.31-33).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у червні 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки розписці, яка не є борговим документом та в якій не прописано про отримання від позивача ним зазначеної суми грошових коштів, тим більше їх повернення, натомість, за цією розпискою відповідач брав на себе зобов`язання сплатити позивачеві заборгованість по аліментам на тримання дітей.

ОСОБА_2 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати повністю з відмовою у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.5 ч.3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Колегією суддів встановлено, що відповідач 20 липня 2023 року зобов`язався виплатити позивачці до кінця 2023 року 54884 грн, що оформлено у формі розписки. Цю суму відповідач в судовому засіданні визнав, як суму аліментів, яку він мав сплатити позивачці на утримання дітей.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, із системного аналізу змісту розписки, зазначених сторонами доводів, зокрема, відсутність у розписці вказання про отримання відповідачем грошей в борг від позивачки, а лише засвідчення обов`язку відповідача виплатити позивачеві певну суму в певний строк, дійшов висновку, що правочин, який уклали між собою сторони 20 липня 2023 року, за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи як передбаченого ст. 1046 ЦК України договору позики, так і передбаченого ст. 189 СК України договору між батьками про сплату аліментів на дітей, яка передбачає право батьків укладати договір про сплату аліментів на дітей, у якому визначити розмір та строки виплати. З урахуванням зазначеного вважав за необхідне, керуючись ст. 525,526,530,599,611,628,631,651,1049 ЦК України, стягнути з відповідача 54 684 грн на користь позивача, як заборгованість за договором позики.

Із зазначеним колегія суддів погодиться не може, оскільки судом першої інстанції не з`ясовано, в силу ст. 202 ЦК України, правову природу цього договору, який оформлений розпискою.

Так, розв`язуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , колегією суддів встановлено, що 10 липня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладена домовленість, яка оформлена у вигляді розписки, де ОСОБА_1 зобов`язується виплатити ОСОБА_2 54 684 грн до кінця 2023 року (а.с.8).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Також колегія суддів відзначає, що за усталеною практикою, досліджуючи боргові розписки та договори позики, суди повинні виявляти правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2021 року у справі №501/1243/20, від якої не відійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у відповідача перед позивачем винили аліментні зобов`язання на утримання спільних з позивачем дітей, що не заперечувалось сторонами.

20 лютого 2024 року постановою головного державного виконавця Верхньодніпровського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковальовою Ю.О. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №178/379/23, виданого 03 травня 2023 року Криничанським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дітьми повноліття (а.с.10).

Однак, суд першої інстанції помилково вважав договір, укладений між сторонами 20 липня 2023 року, змішаним договором, адже у розписці не міститься відомостей ані про підстави передачі грошових коштів позивачем відповідачеві, які він зобов`язується повернути до кінця 2023 року, ані мети укладення цього договору, щоб свідчило про факт передачі позивачем відповідачеві зазначених у розписці коштів, як і не містить відомостей зобов`язального характеру виконання таким чином відповідачем обов`язку зі сплати аліментів, хоча б і в розмірі зазначеної суми.

З цього, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції невірно з`ясовано правову природу спірної розписки, як договору, в розумінні ст.ст. 202, 203 ЦК України, та помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст.1046,1047,1049 ЦК України, які в даній справі правовідносин не регулюють.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, що закріплено, зокрема, у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

Не викликає сумнівів той факт, що застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Разом з цим, як встановлено судом першої інстанції, відповідач не заперечує, що має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, що свідчить про його заборгованість по аліментам та що регулюється положеннями ст. 189,196 Сімейного кодексу України, однак позивачем застосований спосіб захисту майнового права, який не є ефективним та не відповідає його змісту та системі порушеного права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Такі висновки закріплені у пункті 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, а в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 об`єднані два поняття належного та ефективного способів захисту, де зазначено, що правову кваліфікацію відносин здійснює суд, як «знавець права», з чого Верховний Суд дійшов висновку, що вже на стадії підготовчого провадження суд має визначитися з належним способом захисту, оскільки від цього залежить багато подальших аспектів, як предмет доказування тощо. Також надано оцінку і принципу диспозитивності, який забороняє суду розглядати справи інакше як в межах заявлених особою вимог. Правозастосовна практика демонструє, що суд у таких випадках розглядає справу у звичайному порядку та відмовляє у задоволенні позовних вимог. І хоча такий порядок критикується багатьма теоретиками і практиками, це сприяє сталості судової практики і дотриманню принципу диспозитивності, але з іншого боку, спричиняє невиправдані часові витрати та неможливість захистити порушене право, адже суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який позивач не просить застосувати. Спосіб захисту, який може застосувати суд, вирішуючи спір, завжди обирає позивач.

Колегія суддів також приймає до уваги те, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення, яке повинно відповідати ст. 263 ЦПК УКраїни.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Так, колегія суддів також відзначає та вважає за необхідне, на вимогу ст. 263 ЦПК України, застосувати у цій справі правову позицію про необхідність застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»), яку сформувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, в яких йдеться щодо неналежного способу захисту як підстави відмови в позові. Даний принцип зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує?спірні відносини та прийняття рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини, що не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, Велика Палата ВС окреслила такі обов`язки суду:

- надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи,

- визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції у цій справі, в порушення норм матеріального права, застосовані норми ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами судового процесу, та не з`ясований дійсний характер спірних правовідносин і не надано належну правову оцінку предмету спору, як то розписці, як договору, де суд помилково вважав розписку договором позики зі змішаним елементом, тоді як дійсна правова природа цього договору має ознаки договору аліментних зобов`язань відповідача перед позивачем, що судом не враховувалось та оцінки не надавалось. До того ж судом першої інстанції не з`ясовувалось питання належності та ефективності обраному позивачем способу захисту порушеного права, зокрема, чи відповідає він змісту порушеного права та чи забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову, як про це зазначено у ч.2 ст. 16 ЦК України, та, в порушення норм процесуального права, суд розглянув даний спір по суті із помилковим задоволення позовних вимог, тоді як такий позов задоволенню не підлягає повністю з наведених вище обставин та підстав.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів приймає як належні, оскільки апелянт також зазначає про іншу правову природу спірного договору, аніж ту, що розглядалась судом першої інстанції та чому надавалась оцінка судом першої інстанції на предмет розписки, як договору позики, що є помилковим, внаслідок чого суд дійшов також і помилкового висновку у справі по її суті.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Разом з цим, переглядаючи рішення суду першої інстанції з його скасуванням і відмовою у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне переглянути і судові витрати сторін у справі, що стягнуті з відповідача на користь позивача.

Так, з урахуванням відмови у задоволенні позову, колегія суддів доходить висновку, що, в силу ст. 141 ЦПК України, судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн, сплачений позивачем, належить віднести на рахунок позивача, як і витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн, які є не співмірними з предметом спору, з урахуванням невірно обраного способу захисту порушених прав.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Судовий збір та витрати на правничу допомогу віднести на рахунок ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна