Справа № 453/1109/23 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/40/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.В.

за участю: прокурора ОСОБА_1 , представника

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

представника КЕВ м. Львова Улинець О.М.,

представника Міністерства оборони України Кравціва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

04.07.2023 заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А. Гарасимчук, який діє в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова.

Просив витребувати у ОСОБА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , площею 0,03 га, кадастровий номер :06:000:0224.

Позов обгрунтований тим, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністів України УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б №040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, розташованими в урочищі «Тисовець», Сколівського району, Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». Внаслідок проведеної інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення і постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0224 площею 0,03га, яка перебуває у власності громадянки ОСОБА_3 . Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 та від 25.10.1988 не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони». Відтак, передані на користь Стрийської КЕЧ (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності. Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970 втратив чинність з 15.03.1991 у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ. Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 зазначено, що рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15.03.1991 відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалась для державних потреб. При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ, за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони», як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ. Згідно з ст.70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Отже спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483). Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Позивач вважає, що за наведених обставин убачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. При цьому, процесуальна форма передачі відповідних територій із прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до ч.4 ст. 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення №483. Згідно з ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 №1345-ІV (зі змінами) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утоворених відповідно до законів України. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка №:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, належить до земель оборони в силі положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18.12.1990 та ст. 77 ЗК України від 25.10.2001, відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Як зазначалося вище позивачем, у ході проведення інвентаризації земель встановлено, що Навчально-спортивної база номером :06:000:1205 площею 322.2899 га, що відноситься до земель оборони та перебуває у державній власності, знаходиться ділянка з кадастровим номером :06:000:0224 площею 0,03 га, яка перебуває у приватній власності громадянки ОСОБА_2 . Подальшим вивченням позивачем було встановлено, що громадянка ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Таким чином позивач вважає, що спірна земельна ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером :06:000:0224, яка знаходиться в межах військового містечка № НОМЕР_1 на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі. Позивач зазначає, що внаслідок незаконної видачі Сколівським районним відділом земельних ресурсів державного акту на право власності на землю серії ЯГ №520538 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,03 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:000:0224, із державної власності вибула частина земель оборони із загальної площі 10892 га військового містечка № НОМЕР_1 . На думку позивача, відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки, дає підстави вимагати від відповідачки повернення на користь держави в особі Міністерства оборони України такої земельної ділянки. 10.05.2023 прокуратурою регіону було направлено на адресу суду Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-104ВИХ-23 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави задля повернення до державної власності спірної земельної ділянки. Зі змісту листа Головне управління земель оборони та фондів від 30.05.2023 за № 07/313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури регіону, вбачається, що Міністерством оборони України самостійно не вживалися заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та що таке не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом. Відтак, незважаючи на наявне на даний час порушення речових прав та інтересів держави, Міністерство оборони України не вживає та найближчим часом не вживатиме заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

З рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30.11.2023 у частині застосування строків давності звернення до суду, прокурор не погоджується та вважає його в цій частині необґрунтованим.

На обґрунтування пропуску позивачем (у даному випадку Міністерство оборони України) строків позовної давності суд першої інстанції покликався на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 у справі № 2-а-293/11, якою повернуто позов військового прокурора Західного регіону України в інтересах Міністерства оборони України Західного територіального і квартирно-експлуатаційного управління, Державного підприємства МО України «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, з участю третіх осіб - Національного природного парку «Сколівські бескиди», Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», на стороні позивача, які не заявляють вимог на предмет спору, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на стороні відповідача, які не заявляють вимог на предмет спору про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування державних актів на право власності на землю. Однак звертає увагу на те, що чинна станом на момент пред`явлення позову (травень 2011 року) редакція ст.106 КАС України не зобов`язувала прокурора направляти копії позову позивачу перед його відправкою до суду. Також, чинна на той час редакція Закону України «Про прокуратуру» не вимагала перед пред`явленням позову прокурором інформування про виявлені порушення та підстави представництва держави органу уповноваженого на виконання функцій у спірних відносинах - у цьому випадку Міністерство оборони України. Поряд з цим, оскільки судом вищевказаною ухвалою повернуто позов з додатками прокурору, то провадження у справі не відкривалось, а отже і відповідна ухвала не направлялась сторонам у тому числі і Міністерству оборони України. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивачу - Міністерству оборони України було відомо про порушення його інтересів внаслідок вибуття з державної власності спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 ще у 2011 році, є передчасним. Також, у матеріалах справи відсутні докази, які би підтверджували поінформованість Міністерства оборони України про пред`явлення прокурором у 2011 році позову щодо спірної земельної ділянки в його інтересах. Відсутні у матеріалах справи і докази поінформованості Міністерства оборони України і про розгляд Львівським апеляційним судом справи №87189/11/9104. Отже, висновки суду про те, що Міністерству оборони України стало відомо про порушення його прав внаслідок передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у 2011 році не ґрунтуються на матеріалах справи та не підтверджуються наявними у ній та дослідженими судом доказами.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_1 , представник КЕВ м. Львова Улинець О.М., представник Міністерства оборони України Кравців В.В. просили апеляційну скаргу задовольнити. Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972, яке було погоджено розпорядженням Ради Міністрів України УРСР №187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець», Сколівського району, Львівської області.

Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».

У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець».

Під час проведення вказаної інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0224, площею 0,03га.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 26.04.2023 за №330371259, вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0224, площею 0,03га належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 .

Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14.10.1977, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 та від 25.10.1988 не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони».

Тобто передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності.

Редакція ЗК України №561-ХІІ почала діяти, починаючи з 15.03.1991. При цьому відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЗК України №561-ХІІ відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення.

Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що запровадження «земель оборони», як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.

За приписами частини першої статті 70 ЗК України №561-ХІІ землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.

Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК України №561-ХІІ).

На виконання вищевказаної норми наказом Міністра оборони України 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483).

Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

За змістом 5 постанови ВР УРСР №562-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію ЗК України №561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Тож передача місцевим органам влади території, в яку входить у тому числі спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.

При цьому, процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до частини 4 статті 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення № 483.

За змістом ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. (ст. 2.Закону України «Про використання земель оборони»).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, належить до земель оборони в силу положень указаного Закону та вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі.

20.11.2023 ОСОБА_2 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

У позовній заяві заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону посилається на те, що у 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», в ході якої було встановлено, що у межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га, що відноситься до земель оборони та перебуває у державній власності, знаходиться ділянка з кадастровим номером :06:000:0224 площею 0,03 га, яка перебуває у приватній власності громадянки ОСОБА_2 , а також зазначає, що подальшим вивченням встановлено, що громадянка ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006, Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Позивач вказує, що таким чином про даний факт йому стало відомо тільки у 2021 році, а саме за результатами проведення інвентаризації земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець».

Крім того, до вищевказаної позовної заяви було долучено лист від 10.05.2023 №15-104Вих.-23, скерований до Міністерства оборони України, в якому заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону зазначає про те, що вказане порушення було виявлено у 2021 році в результаті проведення інвентаризації земель військового містечка № НОМЕР_1 Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та з моменту виявлення зазначеного порушення минуло понад 2 роки.

Однак, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 у справі № 2-а-293/11, яка набрала законної сили 20.10.2011 та залишена без змін Львівським апеляційним адміністративним судом, було встановлено, що 10.05.2011 військовий прокурор Західного регіону звертався в суд з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб Національного природного парку «Сколівські Бескиди», Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», на стороні позивача, які не заявляють вимог на предмет спору, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування Державних актів на право власності на землю.

Так, у справі № 2-а-293/11 у своїх позовних вимогах військовий прокурор Західного регіону просив:

- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 13.03.2006 №140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно якого передано громадянам, зокрема і ОСОБА_2 , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради (п.1);

- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 18.05.2006 року №276 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року», яким внесені зміни до розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 13.03.2006 року №140 та п.1, який викладений у наступній редакції: «Передати громадянам ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»;

- скасувати видані на підставі розпоряджень голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області від 13.03.2006 року №140 та від 18.05.2006 року №276 державні акти на право власності громадян на земельні ділянки площею 0,03 га кожна, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на території навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ №520537 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520538 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт сеерії ЯГ №520539 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520521 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га.

Таким чином, вищезазначеним підтверджується той факт, що ще станом на 10.05.2011, як військовій прокуратурі Західного регіону України, так і Міністерству оборони України, а також і Західному територіальному квартино-експлуатаційному управлінню було відомо про вищевказані розпорядження Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області, а також і про видані на їх підставі державні акти на право власності громадян, зокрема і ОСОБА_2 , на земельні ділянки.

Апелянт стверджує, що чинна станом на момент пред`явлення позову (травень 2011 року) редакція ст.106 КАС України не зобов`язувала прокурора направляти копії позову позивачу перед його відправкою до суду, а також чинна на той час редакція Закону України «Про прокуратуру» не вимагала перед пред`явленням позову прокурором інформування про виявлені порушення та підстави представництва держави органу уповноваженого на виконання функцій у спірних відносинах - у даному випадку Міністерство оборони України. Тому, оскільки судом вищевказаною ухвалою повернуто позов з додатками прокурору, то провадження у справі не відкривалось, а отже і відповідна ухвала не направлялась сторонам у тому числі і Міністерству оборони України. За таких обставин, позивачу - Міністерству оборони України не було відомо про порушення його інтересів внаслідок вибуття з державної власності спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 ще у 2011 році.

Такі твердження апелянта не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи №2-а-293/11,оглянутої у судовому засіданні апеляційної інстанції, Міністерству оборони України була скерована позовна заява у цій справі, що стверджується списком адресатів, яким направлені копії позовної заяви ВП ЗРУ №3/1098 від 21.04.2011(а.с.26 справа № 2-а-293/11), а також список згрупованих поштових відправлень №6196 (а.с.26 зворот справа № 2-а-293/11). Також Львівським апеляційним адміністративним судом скеровувалось Міністерству оборони України повідомлення про виклик до суду на 05.10.2011, та вручена останньому 10.10.2011, що стверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.89 справа № 2-а-293/11).

Таким чином, оскільки позивачу про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 було відомо ще у 2011 році, колегія суддів приходить до переконання, що висновок місцевого суду про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності є обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи.

Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 20.09.2024

Головуючий

Судді