КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №317/2960/22 Головуючий у 1 інстанції: Жовноватюк В.С.
провадження №22-ц/824/5604/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивачі звернулись до Запорізького районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом, в якому просили стягнути з відповідача ПрАТ СК «Арсенал Страхування»:

- на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (матері загиблого), 4 467 грн 60 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 12 596 грн страхового відшкодування понесених витрат на поховання;

- на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (повнолітній доньці загиблого),

4 467,60 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 22 338 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника;

- на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (неповнолітній доньці загиблого), в інтересах якої діє ОСОБА_3 , 4 467,60 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 22 338 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника,

-на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дружини загиблого), 4 467,60 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_7 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки Мерседес, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Внаслідок ДТП ОСОБА_7 від отриманих травм помер на місці пригоди.

За фактом настання даної події відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та невідкладно розпочато досудове розслідування кримінального провадження №0000173 за ч.2 ст.286 КК України.

Вказували, що 31.12.2021 року слідчим винесено постанову про закриття даного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Смерть близької людини, сина, батька та чоловіка завдало значну непоправну шкоду позивачам.

Зважаючи на те, що станом на час вищезазначеної ДТП відповідальність водія автомобіля Мерседес була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, позивачі просили стягнути заподіяну моральну шкоду саме зі страхової компанії з посиланням на ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України.

Так, 09.08.2018 року позивачі надіслали відповідачу повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами. Позивачі просили стягнути на користь кожного з них по 8 935,20 грн страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою, та по 44 676 грн неповнолітній та повнолітній донькам, зокрема, останній, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

15.03.2019 року відповідачу додатково направлений висновок експерта №2122 відносно ОСОБА_7

17.12.2019 року відповідач повідомив позивачів про необхідність направлення йому додаткових документів.

22.06.2022 року представник позивачів направив відповідачу копію постанови про закриття кримінального провадження №0000173 за ч.2 ст.286 КК України.

19.08.2022 року на банківські реквізити позивачів відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування. Так, на банківські реквізити доньок загиблого відповідач перерахував по 26 805,60 грн та на банківські реквізити дружини загиблого - 4 467,60 грн.

06.09.2022 року на банківські реквізити матері загиблого відповідач перерахував

17 063,60 грн страхового відшкодування.

02.09.2022 року відповідач на електронну адресу представника позивачів направив лист з повідомленням про прийняте ним рішення за вищезазначеними обставинами. Зокрема, відповідач посилаючись на п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ») повідомив, що в разі якщо відповідальними за шкоду за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак, на думку відповідача, зазначали позивачі, слід поділити суму страхового відшкодування на 2, розділивши таким чином відповідальність із померлою особою.

Позивачі переконують, що відповідач безпідставно та всупереч положенням діючого законодавства відрахував від суми належного до виплати страхового відшкодування 50%, чим порушив права і законні інтереси позивачів, не виплативши у повному обсязі належне страхове відшкодування позивачам, саме тому звернулися до суду та просять позов задовольнити (а.с.1-6).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 4 467 грн 60 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 12 596 грн страхового відшкодування понесених витрат на поховання.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_2 4 467 грн 60 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 22 338 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_4 4 467 грн 60 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 22 338 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_5 4 467 грн 60 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Арсенал страхування» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги апелянт вказує, що ухвалюючи рішення, місцевий суд хоча і процитував зміст постанови про закриття кримінального провадження №0000173, проте фактично проігнорував зміст вищевказаної постанови (яка, в силу ст.82 ЦПК України має преюдиційний характер), з якого вбачається, що:

- водій автобуса «Mercedes-Benz Sprinter 312D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода;

- порушення водієм автобуса «Mercedes-Benz Sprinter 312D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинно-иаслідковому зв`язку з наслідками ДТП - відсутні;

- на момент ДТП автобус «Mercedes-Benz Sprinter 312D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходився у працездатному стані;

- в момент ДТП пішохід ОСОБА_7 перебігав проїзну частину, по якій рухався автобус «Mercedes- Benz Sprinter 312D», реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_7 п. п. 4.7, 4.14 а, б Правил дорожнього руху України.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, із постанови про закриття кримінального провадження, яка має преюдиційне значення, встановлено, що шкода пішоходу ОСОБА_7 була завдана лише внаслідок його власних безвідповідальних дій, що полягали у тому, що він різко вибіг на проїзну частину.

Отже, у даному випадку наявні дві особи - учасники дорожнього руху в розумінні

п.1.10. Правил дорожнього руху України, які є відповідальними за завдання шкоди:

- водій автобуса «Mercedes-Benz Sprinter 312D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який у ДТП не винен;

- пішохід ОСОБА_7 , який порушив вимоги п.п.4.7, 4.14 а, б Правил дорожнього руху України, що і стало причиною дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, шкода була завдана потерпілому пішоходу внаслідок сукупних дій (взаємного руху) вищевказаних осіб.

З урахуванням наявності двох осіб, сукупними діями яких завдано шкоди, та які були учасниками ДТП, Страховиком було застосовано п.36.3 ст. 36 Закону щодо поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб, і саме такий порядок визначення розміру страхового відшкодування відповідатиме як нормам спеціального Закону так і принципам справедливості судочинства.

Однак, суд, мотивуючи рішення, неповно та неправильно оцінивши постанову про закриття кримінального провадження, не застосувавши норму права, яка підлягала застосуванню - п.36.3. ст.36 спеціального Закону і вважав, що шкода підлягає виплаті позивачам у повному обсязі.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні вважав, що п.36.3. ст.36 Закону може бути застосований лише у випадку, якщо йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована.

Проте, дійшовши висновків про задоволення позову, суд здійснив неправильне тлумачення норм ст. 36 Закону, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Аналізуючи як норму п.36.3 ст.36 так і зміст усієї ст.36 Закону можна зробити висновок, що з неї не вбачається, що законодавець передбачив обмеження щодо застосування Страховиком норми п.36.3 ст.36 Закону в залежності від факту завдання шкоди лише особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована.

В той же час, зі змісту пункту 36.3 ст.36 Закону вбачається, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Отже, поділ розміру шкоди здійснюється саме на кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди.

При цьому, при визначенні розміру страхового відшкодування, у даному випадку, не виключається наявність відповідальності у потерпілого (пішохода), як особи, що є учасником дорожнього руху.

Ця норма може застосовуватися і у випадку, якщо цивільно-правова відповідальність настала у всіх учасників ДТП, в тому числі і у пішохода.

Таким чином, судом допущено фактично підміну понять, визначених в нормах спеціального Закону, адже із змісту п. 36.3. ст. 36 Закону не вбачається, що поділ здійснюється саме на кількість джерел підвищеної небезпеки.

Наголошується, що розмір страхового відшкодування у даному випадку, виходячи із всіх фактичних обставин справи повинен розраховуватися з урахуванням наявності двох осіб, відповідальних за шкоду, отже у порядку, передбаченому п. 36.3 ст. 36 Закону.

Судом не враховано дії пішохода ОСОБА_7 та наслідки таких дій, які суперечать законодавчій презумпції знання законодавства, зокрема, і ПДР, а також не здійснено оцінку дій кожного з учасників дорожнього руху, зокрема, на їх відповідність ПДР, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суд не врахував, що у даній справі наявна постанова про закриття кримінального провадження (яка має преюдиційне значення у порядку ст.82 ЦПК України), якою чітко встановлено наявність вини пішохода у порушенні ПДР, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП.

Отже, пішохід, поряд з водієм транспортного засобу, є також відповідальною особою за завдання шкоди, а тому підлягає до застосування п.36.3. ст.36 Закону.

Крім того, цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає за наявності трьох з чотирьох складових (підстав) цивільно-правової відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювана шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою.

У даному випадку за даних обставин дорожньо-транспортної пригоди відсутні не тільки вина, а й протиправна дія заподіювана шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою, тому підстави для додаткового страхового відшкодування відсутні.

Враховуючи те, що відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, а також те, що відповідачем сплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі, розрахованому на підставі норм спеціального Закону та Цивільного кодексу України, рішення місцевого суду в частині стягнення додаткового страхового відшкодування є незаконним.

Апелянт вважає, що місцевий суд, ухвалюючи рішення не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме, п.36.3 ст.36 спеціального Закону, який регулює спірні правовідносини, що склалися між позивачем та страховиком, що є підставою для скасування судового рішення.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин, та не врахував, що до відносин, що виникли між Страховиком та позивачем, в першу чергу застосовуються норми спеціального Закону.

Суд не застосував ст.2 спеціального Закону, згідно якої, якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Суд не врахував, що розрахунок розміру страхового відшкодування та його виплата здійснюється Страховиком у порядку, встановленому спеціальним Законом.

Спірні відносини, що виникли між позивачем та страховиком є відносинами у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та виникли вони з приводу здійснення страхового відшкодування, а не відшкодування шкоди, завданої в результаті дії джерела підвищеної небезпеки.

Пункт 22.1 ст. 22 Закону передбачає обов`язок страховика відшкодувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду.

Граничні розміри страхового відшкодування, порядок підтвердження витрат потерпілого (його представників), порядок розрахунку та виплати страхового відшкодування та інше встановлені спеціальним Законом.

При цьому, зі змісту ст.36 Закону вбачається, що ця стаття регулює прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування страховиком та порядок його виплати.

Отже, ця стаття встановлює строки та порядок прийняття рішення Страховиком щодо страхового відшкодування в цілому та його виплати.

Таким чином, спеціальним Законом передбачено, що шкода має бути оцінена та розрахована у порядку та в спосіб, який передбачено спеціальним Законом, що судом при ухваленні рішення не враховано, що є підставою для його скасування.

Місцевий суд не врахував, що згідно частини 2 статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що заслуговують на увагу доводи позивачів , що не зазначено і не долучено відповідачем до матеріалів справи ні доказів умислу, ні доказів непереборної сили пішохода ОСОБА_7 тому, підстави для звільнення відповідача як страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, в даному випадку відсутні.

Вказував, що особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме наявність шкоди, протиправна дія заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Підвищена відповідальність.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Запоріжжя на проїзній частині дороги сталася ДТП, під час якої ОСОБА_6 - водій автомобіля Мерседес, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , внаслідок чого останній помер на місці.

11.06.2018 року за фактом даної ДТП відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування кримінального провадження №0000173 за ч.2 ст.286 КК України.

31.12.2021 року постановою слідчого винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000173 за ч.2 ст.286 КК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що в діях водія автобуса «Мерседес» невідповідності вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху не вбачається. Водій автобуса Мерседес ОСОБА_6 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_7 .

В свою чергу, пішохід ОСОБА_7 порушив п.п.4.7, 4.14 а, б Правил дорожнього руху України.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Мерседес, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на час вищезазначеної ДТП застрахована відповідачем на підставі полісу №АК/7626983 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність. Строк дії полісу від 12.09.2017 до 11.09.2018 року. Ліміти відповідальності 200 000, 100 000 грн.

За ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Відтак, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком джерела підвищеної небезпеки, - незалежності від наявності вини (п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Пунктом 27.3 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Встановлено, що станом на момент ДТП до складу сім`ї загиблого ОСОБА_7 входили мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , 2004 року народження, що підтверджується відповідними свідоцтвами.

Повнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на час ДТП була студенткою Національного фармацевтичного університету, що підтверджується довідкою про її навчання, період від 01.09.2016 року до 30.06.2020 року.

На день страхового відшкодування мінімальна заробітна плата складала 3723.00 грн (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»)

Таким чином, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 44 676 грн. Отже, частка страхового відшкодування моральної шкоди, що належить кожному із позивачів становить 8 935,20 грн (44676/5=8935,20).

Крім того, згідно пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку.

Мати загиблого позивач ОСОБА_1 понесла витрати на поховання сина в розмірі

25 192 грн, що підтверджується квитанцією №778771 від 13.06.2018 року, та накладною б/н від 13.06.2018 року.

Загальний розмір відшкодування витрат на поховання, які слід відшкодувати позивачу ОСОБА_1 - матері померлого, становить 25 192 грн, що не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ст.22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю, здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого (п.23.1 ст.23 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ»).

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є прямим наслідком цієї ДТП (п.27.1 ст.27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ»).

Страховик (у випадках, передбачених ст.41 даного Закону МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ»).

Отже, встановлений мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

На день настання страхового випадку це - 134 028 грн (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» мінімальна заробітна плата від 01.01.2018 року - 3723,00 грн).

За п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом ІІІ Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ».

Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Така шкода відшкодовується, зокрема, дитині до досягнення нею 18 років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш, як до досягнення ним 23 років).

До осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести непрацездатних осіб, які були на утриманні, та непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання.

На час смерті померлий мав на утриманні двох малолітніх дочок та повнолітню доньку, яка навчалася у вищому навчальному закладі.

Отже, як вірно вважав суд першої інстанції, частка страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, що належить донькам померлого, становить по 44 676 грн.

Встановлено, що 09.08.2018 року відповідно до вимог ст.ст.33, 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» представник позивачів надіслав на адресу відповідача повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами.

15.03.2019 року та 22.06.2022 року позивачами направлено відповідачу додаткові документи для вивчення в рамках справи про виплату страхового відшкодування по вказаній події ДТП.

19.08.2022 року на банківські реквізити ОСОБА_2 - доньки ОСОБА_1 відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 26 805,60 грн та на реквізити ОСОБА_4 26 805,60 грн. На банківські реквізити ОСОБА_5 - дружини загиблого, відповідач перерахував 4 467,60 грн страхового відшкодування.

06.09.2022 року на банківські реквізити ОСОБА_1 - матері загиблого відповідач перерахував 17063,60 грн страхового відшкодування.

02.09.2022 року відповідач повідомив листом позивачів, що прийняв відповідне рішення про виплату родині загиблого конкретних сум страхового відшкодування, враховуючи при цьому поведінку загиблого ОСОБА_7 .

Так, відповідач посилається на положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», згідно з якими, якщо відповідальність за заподіяння неподільної шкоди є взаємопов`язаною і сукупними діями є декілька осіб, то розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Аналогічна позиція відповідача і у відзиві.

В той же час, суд наголошував, що відповідач помилково застосовував ці положення до взаємовідносин, які виникли між сторонами.

Положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки вони передбачають поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_7 застрахована не була і не могла бути відповідно до положень цього Закону.

Положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» стосуються випадку, передбаченому ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто положення про ділення страхової виплати на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди, застосовується в разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад, пішохід, в разі зіткнення двох автомобілів).

В даній ситуації смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитись, в результаті виходу пішохода на проїзну частину.

Таку позицію висловив Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі №61-38295св18 та в постанові від 16 березня 2020 року у справі №320/6379/19.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем безпідставно не виплачено позивачам решту суми страхового відшкодування, зокрема, 4467,60 грн - для кожного позивача як страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю фізичної особи, 12 598 грн - матері загиблого страхового відшкодування понесених витрат на поховання та по 22 338 грн донькам померлого - як страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника

Щодо заперечень відповідача в частині наявності/відсутності факту грубої необережності з боку померлого ОСОБА_7 , то суд вірно зазначав наступне.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом з цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого чи непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні ДТП у постанові про закриття кримінального провадження від 31.12.2021 року відсутня.

Суд вірно вважав такими, що заслуговують на увагу доводи позивачів, що не зазначено і не долучено відповідачем до матеріалів справи ні доказів умислу, ні доказів непереборної сили пішохода ОСОБА_7 , а тому в даному випадку відсутні підстави для звільнення відповідача, як страховика, від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди, протиправна дія заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається.

Отже, особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Підвищена відповідальність.

Верховний Суд в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц зазначив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, в тому числі і моральну, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України та п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Аналогічні висновки Верховний Суд висловив в своїх постановах від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц.

Крім того, відповідач у відзиві посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31 січня 2019 року у справі №204/6539/16-ц, згідно з якою положення ст.1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР.

В свою чергу, суд першої інстанції звернув увагу відповідача, що саме по собі порушення Правил дорожнього руху потерпілим (померлим) не є синонімом «нехтування таким потерпілим правилами безпеки руху».

Відповідачем не доведена належними та допустимими доказами саме така поведінка померлого ОСОБА_7 , а тому вимоги позивачів не тільки ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а є ще і законними та обґрунтованими. Крім того, обставини, на які позивачі посилаються, як на підставу своїх вимог, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: