Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді -Букіної О.М.

за участю секретаря- Кривулько С.В., Щепанової І.І.,

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, в якому просила суд:

визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , посвідчений 02.12.2011 року державним нотаріусом 5-ої Київської державної нотаріальної контори.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним, позивач ОСОБА_2 посилається на наступне.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Після смерті батька в установлений законом строк позивач звернулася до Державної нотаріальної контори №5 м. Києва з заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо про те, що її батько - ОСОБА_6 склав заповіт на все своє майно на ім`я відповідача ОСОБА_3 , який було посвідчено державним нотаріусом 5-ої Київської державної нотаріальної контори 13 січня 2012 року, тобто за два тижні до смерті.

Позивач зазначає, що рішенням Солом`янського раи?онного суду м. Києва від 03.12.2013 по справі No760/3015/13-ц, заповіт від 13.01.2012 від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Пятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В., визнано недіи?сним. Ухвалою Апеляціи?ного суду м. Києва від 23.01.2014 рішення Солом`янського раи?онного суду м. Києва від 03.12.2013 по справі N760/3015/13-ц залишено без змін.

13 березня 2014 року ОСОБА_2 , маючи на руках наявні судові рішення щодо скасування заповіту від 13.01.2012 року звернулась до Державної нотаріальної контори № 5 м. Києва та дізналась від нотаріуса Наумова В.В, що згідно матеріалів спадкової справи № 109/2012 та внаслідок скасування заповіту від 13.02.1012 р. відкрилась спадщина на частини домоволодіння АДРЕСА_1 та спадкоємцями за законом є ОСОБА_2 (його рідна єдина дочка) та його дружина ОСОБА_3 .

Нотаріус пояснив позивачу, що будь-якого іншого заповіту не існує і тепер відбувається спадкування за законом.

Дізнавшись про шлюб батька та відповідачки, позивачка звернулася до суду з позовом про усунення від права на спадкування за законом (справа № 760/6113/14-ц).

Під час розгляду справи було встановлено, що крім скасованого заповіту від 13.01.2012 року, існує ще один заповіт, посвідчений теж нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В., який датується 02.12.2011 року, про якии? не повідомляв ні нотаріус, ні сама ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року, в задоволенні позову про усунення від права спадкування за законом, було відмовлено.

У рішенні суду чітко вмотивована відмова у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що після визнання заповіту від 13.01.2012 року недійсним з підстав того, що заповідач як дієздатна особа в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними (ст. 225 ЦК України), за таких обставин чинність заповіту, посвідченого 02.12.2011 року відновлюється.

Таким чином, ОСОБА_3 є спадкоємицею за заповітом, а усунення від права на спадкування передбачене лише законом.

В зв`язку з вищезазначеним, позивачка звернулася до суду з позовною заяво про скасування заповіту від 02.12.2011, складеного її батьком ОСОБА_6 .

Так, позивач вважає заповіт посвідчений 02.12.2011 року недійсним з наступних підстав:

ОСОБА_6 на час посвідчення заповіту виповнилось майже 74 роки (28.05.1938 р.н), стан його здоров`я не давав йому можливості розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та керувати ними, а тому його волевиявлення не могло бути вільним.

ОСОБА_6 був інвалідом з дитинства та інвалідом II групи з 1992 року, т.я. страждав на поліомієліт, у 2004 році переніс ішемічний інсульт, незворотні явища якого проявлялися до самої смерті, хворів на гіпертонічну хворобу 3-го ступеня, церебральний атеросклероз, ниркову недостатність, дисциркуляторну енцефалопатію 3-го ступеня з вестибулярними порушеннями, когнітивним зниженням.

З 2004 року, після перенесеного інсульту ОСОБА_6 не міг ні писати, ні читати, був подавленим, не впізнавав своїх близьких, називав їх іншими іменами, страждав тяжкими депресіями, постійно вживав антидепресанти, був плаксивий, відмовлявся від їжі, не виходив на вулицю, до продуктивного спілкування був непридатний.

Крім того заповідач ОСОБА_6 постійно приймав сильнодіючі препарати групи нейролептиків та седативні препарати. Кожні півроку Василига АЛ проходив курси стаціонарного та амбулаторного лікування в неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні №6.

Додатковою підставою позивач вважає те, що волевиявлення ОСОБА_6 під час посвідчення спірного заповіту не було вільним, оскільки ще влітку 22.06.2011 року він виявляв бажання подарувати свою частину будинку позивачці та видав для цього довіреність на ім`я своєї сестри - ОСОБА_7 для вчинення всіх необхідних дій по зібранню документів на домоволодіння.

Проте, в жовтні 2011 року ще за життя ОСОБА_6 його єдиною дочкою ОСОБА_2 була виявлена крадіжка Свідоцтва про право на власність на домоволодіння № НОМЕР_1 від 21.02.1973 р., після чого вона звернулась з відповідною заявою до органів міліції, та 04.01.2012 ОСОБА_2 отримала Дублікат свідоцтва про право на власність на домоволодіння серії НОМЕР_2 .

Коли після смерті ОСОБА_6 позивач звернулась до Державної нотаріальної контори № 5 м. Києва, в матеріалах спадкової справи, заведеної нотаріусом ОСОБА_8 , вона побачила раніше викрадене і вже не дійсне свідоцтво про право на власність на домоволодіння № НОМЕР_1 від 21.02.1973 р., яке ОСОБА_8 передала в спадкову справу ОСОБА_3 .

Даний факт, на думку позивача, свідчить про злочинну змову відповідача та нотаріуса у посвідчуваних правочинах, а тому про вільне волевиявлення мова йти абсолютно не може.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 переніс психоемоційний стрес, оскільки став свідком пожежі власного будинку. Після чого, психічний стан заповідача кардинально змінився в інший бік, він почав вести себе неадекватно, страждав на тяжкі неврози.

Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 664 від 19.08.2013 року комісія експертів шляхом аналізу матеріалів справи, показів свідків, даних меддокументації, співставлення їх між собою, прийшла до висновку, що на період складання заповіту 13.01.2012 року ОСОБА_6 страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді: органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та емоційно-вольовими порушеннями і за своїм психічним станом тоді він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, позивач вважає, що спірний заповіт, посвідчений 02.12.2011 року, також є недійсним, оскільки на момент його складання та посвідчення батько позивача ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З огляду на викладені обставини, позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Демидовської А.І. від 22.12.2014 року, було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.08.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання заповіту недійсним, призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до розпорядження керівника апарату С.О. Тромси від 02.11.2016 №818, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/27221/14-ц, у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Демидовською А.І., у зв`язку з її звільненням з посади судді, відповідно до постанови Верховної Ради України №1613-VІІІ від 29.09.2016 року.

02.11.2016 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Кицюк В.С.

Відповідно до розпорядження керівника апарату С.О. Тромси від 05.09.2017 №330, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/27221/14-ц, у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Кицюк В.С., у зв`язку з припиненням повноважень судді Кицюк В.С. у зв`язку з закінченням строку, на який було призначено.

05.09.2017 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

17.05.2021 до суду надійшов Висновок судово-психіатричного експерта № 19 від 08.12.2020.

29.07.2021 до канцелярії суду предстаником відповідача подано клопотання про заміну строни у справі її правонаступником, оскільки відповідач ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.07.2021 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним, - було зупинено до вступу у справі правонаступників померлої відповідачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року, поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним.

Залучено до участі в розгляді цивільної справи правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.01.2024 року, постановленою на місці та занесеною до протоколу судового засідання, судом проведено заміну третьої особи у справі, а саме Головне управління юстиції у м. Києві на Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_6 від 02.12.2011, який посвідчений державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори Наумовим В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5-1417, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилалися при цьому на те, що померлий ОСОБА_6 до смерті ніколи не мав психічних розладів, які б позбавляли його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_6 в свої 74 роки був при здоровому розумі та хорошій пам`яті, він цілком і повністю усвідомлював значення своїх дій та міг свідомо і обдумано керувати ними. Крім цього, відповідачка посилається на те, що ОСОБА_6 не визнавався судом недієздатним або обмежено дієздатним, над ним не було встановлено опіку або піклування, а його захворювання, на які посилається позивачка, є неврологічними захворюваннями і не відносяться до психічних хвороб.

Виходячи з цього, просили в задоволенні позову відмовити.

11.03.2021 відповідач ОСОБА_3 померла, про що складено відповідний актовий запис № 102, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року, залучено до участі в розгляді цивільної справи правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , інтереси якої представляв в судовому засіданні адвокат Пан М.М., який представляв також інтереси відповідача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_5 подала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 .

Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Після смерті батька в установлений законом строк позивач, як донька померлого, звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Спадщина після ОСОБА_6 була відкрита в Державній нотаріальній конторі №5 (падкова справа №109/2012).

Після відкриття спадщини, позивачка дізналася про наявність заповіту від 13.01.2012, який був складений за кілька тижнів до смерті батька. За вищезазначеним заповітом майно, а саме частина домоволодіння АДРЕСА_1 , було заповідане ОСОБА_3

Батько позивачки був інвалідом 2 групи з дитинства, хворів на гіпертонічну хворобу церебральний атеросклероз, ниркову недостатність дисциркуляторну енцифалаптію третього ступеня. У 2004 році переніс ішемічний інсульт, після якого не впізнавав близьких, не міг писати та читати, плутав імена, боявся залишатися на самоті, страждав тяжкими депресіями та не міг самостійно пересуватися. Дані обставини підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами. На підставі чого позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання заповіту від 13.01.2012 складеного ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2013 по справі №760/3015/13-ц, визнано заповіт від 13.01.2013 року від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Пятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В., недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.01.2014 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2013 по справі №760/3015/13-ц, залишено без змін.

Вбачається, що при розгляді справи №760/3015/13-ц було призначено дві експертизи, які підтвердили, що на момент складання заповіту 13.01.2012 ОСОБА_6 мав стійкий хронічний психічний розлад, який впливав на ступінь розуміння ним своїх дій при прийнятті рішень.

Після визнання заповіту від 13.01.2012 недійсним позивачка звернулася до державної нотаріальної контори з метою отримати Свідоцтво про право на спадщину. Державним нотаріусом Наумовим В.В. було повідомлено, що в зв`язку з визнанням недійсним заповіту, спадкоємці будуть отримувати спадщину по закону. Також, нотаріусом було повідомлено, що позивачка не єдина спадкоємиця, крім неї спадкоємцем першої черги є дружина його батька ОСОБА_3 . Позивачка звернулася до суду позовом про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_3 (справа № 760/6113/14-ц).

Під час розгляду справи було встановлено, що крім скасованого заповіту від 13.01.2012 року, існує ще один заповіт, посвідчений теж нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В., який датується 02.12.2011 року, про якии? не повідомляв ні нотаріус, ні сама ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року, у задоволенні позову про усунення від права спадкування за законом, було відмовлено.

В рішенні суду вмотивована відмова у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що після визнання заповіту від 13.01.2012 року недійсним з підстав того, що заповідач як дієздатна особа в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними (ст. 225 ЦК України), за таких обставин чинність заповіту, посвідченого 02.12.2011 року відновлюється. Таким чином, ОСОБА_3 є спадкоємицею за заповітом, а усунення від права на спадкування передбачене лише законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказала на те, що ОСОБА_6 з 2004 року, після перенесеного інсульту, не міг ні писати, ні читати, був подавленим, не впізнавав своїх близьких, називав їх іншими іменами, страждав тяжкими депресіями, постійно вживав антидепресанти, був плаксивий, відмовлявся від їжі, не виходив на вулицю, до продуктивного спілкування був непридатний. Крім того, заповідач ОСОБА_6 постійно приймав сильнодіючі препарати групи нейролептиків та седативні препарати. Кожні півроку ОСОБА_6 проходив курси стаціонарного та амбулаторного лікування в неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні №6, а також заповіт від 13.01.2012 складений останнім визнано недійсним, а тому позивачка звернулася до суду про визнання недійсним заповіту від 02.12.2011.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до положень ст. 1216, ст. 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20)).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на момент підписання заповіту 02.12.2011 року за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи №19 від 08.12.2020 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення заповіту 02.12.2011 року виявляв ознаки «Органічних психічних розладів з вираженими інтелектуально-мнестичним зниженням» та зазначено, що ОСОБА_6 на момент укладення заповіту від 02.12.2011 не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.

Відповідно до п.10 постанови №3 Пленуму Верховного Суду Ураїни від 28.04.1978 року "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" правила ст.55 ЦК України/1963 року/ поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним,однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані,коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними/тимчасовий психічний розлад,нервове потрясіння тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Ст.30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа лише з повною цивільною дієздатністю.

Згідно з частиною другою ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд за вимогами ст. 103 ЦПК України призначає експертизу за умов з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України, призначення судом експертизи є обов`язковим за клопотання хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з врахуванням висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідачки щодо того, що, ОСОБА_6 не визнавався обмежено дієздатним чи недієздатним, йому не встановлювалася опіка, не призначався опікун, то заповіт є дійсним, оскільки та обставина, що ОСОБА_6 за життя не визнавався обмежено дієздатним та недієздатним при вирішенні даного спору правового значення не має.

Заперечення представника відповідача, що померлий ОСОБА_6 до смерті ніколи не мав психічних розладів, які б позбавляли його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в свої 74 роки був при здоровому розумі та хорошій пам`яті, цілком і повністю усвідомлював значення своїх дій та міг свідомо і обдумано керувати ними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наведеними вище доказами.

Крім того, медична довідка форми 122/2 про проходження обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів серії 10 ААБ №418304, згідно з якою ОСОБА_6 оглядався психіатром, на яку посилається представник відповідача, викликає сумніви, оскільки дана довідка оформлена з порушення інструкції затвердженої наказом МОЗ України від 17.01.2002, про що також зазначено у Висновку судово-психіатричної експертизи №19 від 08.12.2020.

Клопотання представника відповідача про визнання Висновку судово-психіатричної експертизи №19 від 08.12.2020 недопустимим доказом та його відхилення, суд вважає необґрунтованим.

Посилання на неналежне місце проведення експертизи не знайшло свого підтвердження, оскільки Висновок судово-психіатричного експерта №19 від 08.12.2020 проведений належною експертною установою, оскільки після винесення ухвали про призначення експертизи було змінено назву експертної установи.

Посилання представника відповідача на те, що експертиза проводилась на підставі копій документів,як неналежних доказів, суд відхиляє.

Після дослідження експертизи судом встановлено, що експерти при проведенні експертизи аналізують всі надані судом матеріали, не лише оригінали медичної документації, а також позовну заяву, додатки до неї, пояснення свідків та всі наявні документи в справі.

Отже, посилання сторони відповідача на використання лише копій документів не відповідають дійсності та спростовані п. 18 Висновку судово-психіатричного експерта №19 від 08.12.2020.

Суд не погоджується з посиланням сторони відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач дізналася про наявність оскаржуваного заповіту від 02.12.2011 в березні 2013 року, що підтверджується клопотанням від 27.03.2013 справі №760/3015/13-ц (суддя Лазаренко В.В.) про витребуванням заповіту від 02.12.2011, отже позовна давність на його оскарження закінчується в березні 2016 року. Оскільки позов про визнання заповіту від 02.12.2011 подано 15.12.2014 позовна давність позивачем не пропущена.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1-2 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1,4-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що померлий ОСОБА_6 при підписанні спірного заповіту 02.12.2011 року не розумів значення своїх дій та не міг ними керуватися , а тому підписання ним заповіту в такому стані є порушенням вимог ч.2 ст.203 ЦК України.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що в силу стану здоров`я волевиявлення ОСОБА_6 при підписанні заповіту не могло бути вільним, порушує права близької йому людини - доньки, а тому приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивачки.

Таким чином, суд вважає ,що заповіт складений ОСОБА_6 від 02.12.2011, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Наумовим В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5-1417 слід визнати недійсним.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У цій справі позивачем понесено судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 290,00 грн., що підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках на користь позивача в розмірі 145,00 грн. з кожної.

Керуючись ст.ст. 1, 11, 15, 202, 203, 204, 215, 1216, 1217, 1233, 1257 ЦК України, ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання заповіту недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_6 від 02.12.2011, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Наумовим В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5-1417.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_5 (ІПН: НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на оплату судового збору в розмірі по 145,00 грн. з кожної.

Рішення може бути оскарженодо Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.05.2024.

Суддя: О.М. Букіна