КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7977/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 12 квітня 2013 рокуміж публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1079/4284BPL2C, згідно з яким банк надав відповідачу на поточні потреби грошові кошти у розмірі 52 628,00 грн зі щомісячною сплатою 15 % річних за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1 316,00 грн з кінцевим строком повернення до 03 квітня 2016 року.

28 квітня 2014 року ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення права вимоги № 20140428-Г, на підставі якого позивач набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до боржників банку, включно і до відповідача за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року.

Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, припинив здійснювати обов`язкові платежі, передбачені умовами договору, внаслідок чого станом на дату відступлення права вимоги (28 квітня 2014 року) утворилась заборгованість у загальному розмірі 78 202,04 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 51 460,85 грн; заборгованість за відсотками - 6 624,03 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) - 14 853,16 грн, заборгованість за комісією - 5 264,00 грн.

Оскільки відповідач не виконав вимогу про погашення кредитної заборгованості від 05 грудня 2017 року, в добровільному порядку вказану суму боргу не погасив, позивач просив стягнути її з відповідача в судовому порядку разом із понесеними витратами по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» 79 964,04 грн (кредитний договір № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року), з яких: 51 460,85 грн - заборгованість за кредитом; 6 624,03 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 14 853,16 грн - заборгованість по пені; 5 264,00 грн - заборгованість по комісії; 1 762,00 грн - судові витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Усс Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження передачі права вимоги до відповідача позивач долучив до позовної заяви витяг з додатку № 1 до договору факторингу (реєстру заборгованостей), який підписаний лише самим представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а з боку ПАТ «Платинум Банк» відсутній підпис уповноваженого представника та печатка банку на підтвердження дійсності цього документу.

Відповідач стверджує, що він не отримував вимогу позивача про погашення кредитної заборгованості від 05 грудня 2017 року і в матеріалах справи відсутні жодні докази направлення цієї вимоги на його адресу. Проте, судом не було досліджено та перевірено, чи дійсно вказана вимога направлялася відповідачу, що є порушенням положень частини першої статті 1082 ЦК України.

Судом першої інстанції взагалі не встановлений строк, за який банк та позивач нарахував відповідачу суму боргу, відсотки за користування кредитом, комісію та застосував штрафні санкції за порушення умов кредитного договору. В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року, такий розрахунок позивачем не долучався.

На аркуші справи 17 міститься лише документ з констатацією загальної суми боргу і складових, з яких він складається без зазначення періоду та сум, які були нараховані за конкретні місяці. З цього розрахунку неможливо встановити, з чого складається заборгованість відповідача, за який період така заборгованість нарахована, який розмір та формула нарахування відсотків, штрафів та комісії.

Позивач не долучив до позову документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд був би спроможний самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості з метою перевірки правильності заявлених у позові сум.

Отже, під час розгляду справи позивач не надав належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року.

Також відповідач відзначає, що кредитним договором передбачений термін кредитування 36 місяців і сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1 316,00 грн, тобто 47 376,00 грн за весь період користування кредитом, що з урахуванням суми наданого для власних потреб кредиту у розмірі 52 628,00 грн вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Встановивши таку щомісячну комісію за обслуговування кредиту, банк не вказав у кредитному договорі, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір цієї комісійної винагороди з огляду на обставини справи, зокрема, розмір кредиту та процентів, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими.

Крім того зазначає, що починаючи з 28 квітня 2014 року у позивача уже виникло право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача наявної заборгованості за кредитним договором, однак позов був пред`явлений ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» лише 25 липня 2018 року, тобто через 4 роки та 4 місяці, що дає підстави для застосування позовної давності у справі.

Однак, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції неправильно дослідив та не встановив порушення позивачем строків звернення з вимогою про стягнення боргу, а саме з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1079/4284BPL2C, відповідно до якого банк надає позичальнику на поточні потреби грошові кошти (кредит) у розмірі 52 628,00 грн зі щомісячною сплатою 15 % річних за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1 316,00 грн з кінцевим строком повернення до 03 квітня 2016 року (а.с. 24, 25).

28 квітня 2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 20140428-Г, предметом якого є передача (відступлення) права грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі заборгованостей (додаток № 1), за кредитними договорами (а.с. 6-14).

Згідно із витягом з додатку № 1 (реєстр заборгованостей) до договору факторингу № 20140428-Г станом на 28 квітня 2014 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року у загальному розмірі 78 202,04 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 51 460,85 грн; заборгованість за відсотками - 6 624,03 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пенею) - 14 853,16 грн, заборгованість за комісією - 5 264,00 грн (а.с. 18).

Також ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало суду довідку про загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 та її складові за вказаним кредитним договором станом на 30 листопада 2017 року, яку назвало розрахунок заборгованості (а.с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує умови укладеного з банком, правонаступником якого є позивач, кредитного договору, не здійснює обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту, процентів та комісії, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заявленої суми заборгованості у розмірі 78 202,04 грн.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III. Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

У частині третій статті 12, частині першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на предмет спору та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було зобов`язане надати суду докази на підтвердження укладення між ПАТ «Платинум Банк»та ОСОБА_1 кредитного договору № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року, надання останньому кредитних коштів у відповідності до умов цього договору, наявності заборгованості та докази на підтвердження переуступки на його користь права вимоги за таким договором у відповідному розмірі.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За умовами кредитного договору № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року сторонами передбачено надання кредиту у розмірі 52 628,00 грн.

Разом з тим, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надало суду жодних доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту, таких як платіжного доручення, меморіального ордеру, розписки тощо, а також доказів часткового виконання відповідачем умов кредитного договору, що у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України могло б свідчити про отримання позичальником грошових коштів та користування ними.

Також позивачем не надано виписки з особового рахунку по кредитному договору та/або розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору.

Колегія суддів приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що документ, який міститься в матеріалах позовної заяви, є лише констатацією загальної суми боргу і складових, з яких він складається без зазначення періоду та сум, які були нараховані за конкретні місяці. З цього розрахунку неможливо встановити, з чого складається заборгованість відповідача, за який період така заборгованість нарахована, який розмір та формула нарахування відсотків, штрафів та комісії.

Таким чином позивач не надав суду першої інстанції належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року.

Крім цього, на підтвердження набуття права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало копію договору факторингу № 20140428-Г від 28 квітня 2014 року. Проте додаток № 1 до договору факторингу, яким є реєстр заборгованостей, та копії платіжних документів про перерахування коштів за договором факторингу на рахунок ПАТ «Платинум Банк» позивач суду не надав.

У самому договорі факторингу № 20140428-Г від 28 квітня 2014 року не зазначено про передання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права вимоги за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року.

Відповідно до умов договору факторингу ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» дійшли згоди щодо передачі права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі заборгованостей (додаток № 1).

Водночас, позивачем не було надано суду підписаного ним та банком акту прийому-передачі реєстру заборгованостей, який є додатком № 1 до договором факторингу № 20140428-Г від 28 квітня 2014 року, у якому було б зазначено про передачу права грошової вимоги саме за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року.

Колегія суддів враховує, що витяг з додатку № 1 (реєстр заборгованостей) до договору факторингу № 20140428-Г, що був долучений до позовної заяви, був сформований ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в односторонньому порядку та не містить засвідченого підпису уповноваженої особи ПАТ «Платинум Банк».

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Враховуючи викладене, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не дослідивши і не надавши оцінку поданим позивачем доказам, дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 1079/4284BPL2C від 12 квітня 2013 року, укладеним з ПАТ «Платинум Банк», оскільки обставин, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, є недоведеними належними засобами доказування.

З огляду на положення статей 12, 13 ЦПК України, саме позивач мав визначитися із обсягом доказів, на яких він ґрунтує свої вимоги, та надати суду відповідні докази. При цьому слід врахувати, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» є фінансовою компанією та має бути обізнаним щодо того, якими саме доказами мають бути підтверджені обставини надання кредиту, наявності заборгованості та передання права вимоги. Відповідно, ризики ненадання таких доказів мають бути покладені саме на ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не звернув уваги, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» долученими до позовної заяви матеріалами не підтвердило факту надання ПАТ «Платинум Банк» відповідачу кредиту, наявності і дійсного розміру заборгованості за відповідний період, а також відступлення йому права вимоги за вказаним вище кредитним договором, відтак висновки суду ґрунтуються нанедоведених обставинах, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності колегія суддів не перевіряє, адже суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц та у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц.

З огляду на те, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором внаслідок їх недоведеності, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для вирішення питання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, як того просить відповідач, оскільки відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим і доведеним.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з позивача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 2 643,00 грн сплаченогосудового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 2 643,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній