Провадження № 2/344/1091/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання - Литвин Х.В.,

представника позивача адвоката Синишина П.Є.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Семенціва В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

29.11.2023 позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до відповідача, у якому просить : визнати недійсним та скасувати рішення VІІІ сесії п`ятого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 12.09.2006, яким затверджено п.4 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів із приводу суміжного землекористування від 17.2.2006 за №66; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га на АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2011, посвідчений ОСОБА_5 приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО за реєстровим №2626 та договір дарування земельної ділянки від 27.06.2012, посвідчений ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО за реєстровим номером №1377.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в рівних долях на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Власником іншої квартири, а саме АДРЕСА_3 на момент виділення земельної ділянки була ОСОБА_4 .

На обслуговування вказаного будинку була виділена земельна ділянка площею 0, 746 га, що підтверджується копіями схематичних планів, наданими ОБТІ.

Івано-Франківська міська рада 12.09.2006 на 8 сесії п`ятого демократичного скликання прийняла рішення, яким затверджено п. 4 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 17.02.2006 за №66, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано у власність земельну ділянку площею 0,0446 га на АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Після чого, ОСОБА_4 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_10 , що підтверджується написом нотаріуса Угрин Л.П. на зворотній сторінці Державного акту ОСОБА_4 .. З такого вбачається, що 25.08.2011 був посвідчений договір купівлі-продажу за р. №2626.

ОСОБА_10 знаючи, що право власності на земельну ділянку сумнівне, відчужила її шляхом укладення договору дарування. Як вбачається з інформаційної довідки з ДРРП від 23.11.2023, ОСОБА_10 у 2012 подарувала земельну ділянку ОСОБА_3 (договір дарування, посвідчений ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО з р. №1377).

Рішення Івано-Франківської міської ради 8 сесії 5 демократичного скликання від 12.09.2006, державний акт на право власності на земельну ділянку, а також технічна документація, яка передувала таким, виготовлені та надані відповідачами в порушення Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 та п.3.2.2. Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію населених пунктів від 26.08.1997, які діяли на той час, оскільки не враховано того, чи претендують співвласники обох квартир на землі спільного користування, які призначені для вказаного будинку.

Вважає, що земельна ділянка надається для обслуговування житлового будинку (цілого) незалежно від кількості співвласників такого будинку. Разом з тим, якщо будинок розділено на окремі домоволодіння, приватизація земельної ділянки, здійснюється вже окремо для кожного. При цьому, вважає, що окреме домоволодіння повинно мати окрему адресу, наприклад : АДРЕСА_4 . Однак, якщо одна адреса АДРЕСА_1 , а поділ йде лише на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , земельна ділянка передається у спільну сумісну або спільну часткову власність. Окремо приватизувати частину земельної ділянки власником квартири неможливо.

Вважає, що ОСОБА_4 порушила право щодо користування земельною ділянкою, яка має бути у спільній сумісній власності. Така поведінка власника посприяла триваючому порушенню її прав наступними власниками : ОСОБА_10 та ОСОБА_3

30.11.2024 відкрито провадження у справі.

15.12.2023 від представника відповідача Івано-Франківської міської ради надійшов відзив. В обґрунтування заперечень відносно позовних вимог, зокрема зазначено, що після виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_4 звернулася із заявою до узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування щодо погодження меж земельної ділянки, площею 0,0446 га на АДРЕСА_7 , для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд, оскільки межа земельної ділянки не погоджена суміжним землекористувачем та співвласником будинку ОСОБА_2 , про що також свідчить п. 4 Протоколу узгоджувальної комісії.

Рішенням 8 сесії п`ятого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 12.09.2006, затверджено п.4 Протоколу узгоджувальної комісії, матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0446 га на АДРЕСА_1 .

Івано-Франківська міська рада правомірно прийняла оскаржуване рішення.

Разом з тим, щодо вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, то така є безпідставним, оскільки державний акт видається на підставі відповідного рішення.

Щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу та дарування земельної ділянки, такі вимоги також вважають безпідставними, оскільки сторона не була учасником таких, разом з тим будь-який законний інтерес позивача такі не порушують. У задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Поряд з цим, представник відповідача подав заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки з первинних матеріалів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення відомо, що на засіданні узгоджувальної комісії від 17.02.2006 розглядалося звернення ОСОБА_4 , яка виступала замовником по оформленню документів для передачі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , у власність, оскільки межа земельної ділянки, не є погоджена суміжним землекористувачем ОСОБА_2 .

Згідно з протоколом №66, засідання узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 17.02.2006, під час розгляду звернення ОСОБА_4 , яка виступила замовником по оформленню документів для передачі земельної ділянки по АДРЕСА_7 , у власність, суміжний землекористувач та співвласник будинку ОСОБА_2 просила врахувати її інтереси при приватизації цієї земельної ділянки.

Відповідно до наведеного, ОСОБА_2 було відомо ще у лютому 22006, що ОСОБА_4 розпочато процес приватизації земельної ділянки, а відтак вона була зобов`язана знати про порушення своїй майнових прав та про можливе їх порушення.

Матеріали справи не місять доказів наявності непереборних обставин, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів в межах строку, встановлено ЦК України.

15.01.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про поновлення процесуального строку. Зокрема в останній зазначено про те, що коли вона дізналась про порушення своїх прав, почала вживати всіх заходів для їх відновлення. Адвокатом отримано копію оскаржуваного рішенні і у лютому 2017 року звернулась до суду із позовом про визнання недійсним рішення виконкому, однак постановою апеляційного суду у позові було відмовлено через неналежність суб`єктного складу.

08.04.2024 від відповідача ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення. У позові просила відмовити через безпідставність, а також просила застосувати строк позовної давності, так як з лютого 2006 року, коли було засідання узгоджувальної комісії ОСОБА_2 мала можливість оспорювати, на її думку, порушенні права.

Представник позивача адвокат Синишин П.Є. позовні вимоги підтримав з мотивів, що викладені письмово. Просив позов задоволити, поновивши строк звернення до суду.

Представник відповідача Івано-Франківської міської ради не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без участі, відносно задоволення позову, поклалась на думку суду. Разом з тим, просила врахувати мотиви наведені у відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Семенців В.Д. у позові просив відмовити у зв`язку з відсутністю порушеного права позивачки. Земельна ділянка ОСОБА_4 була надана виключно для її частини будинку, квартири -1. Разом з тим, про виділення земельної ділянки та передачу такої у власність позивачу було відомо ще 2006 році, оскільки вона відмовлялась погоджувати межі земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, причин своєї неявки суду не повідомила, хоча була повідомлена за останньою відомою суду адресою реєстрації місця проживання.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку :

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.11.2002, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду , засвідчено, що квартира по АДРЕСА_8 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї : ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , загальна площа квартири становить 28,92 кв.м. ( а.с. 228-229).

ОСОБА_4 прийняла в дар від ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,4 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим 28 грудня 2005 року ОСОБА_13 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори (а.с.58).

Відповідно до розрахунку ідеальних часток в загальній власності будинковолодіння по АДРЕСА_1 по власниках від 26.08.2003, квартира АДРЕСА_5 , складає 49/100, а квартира АДРЕСА_9 ( а.с. 62).

Відповідно до технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 12 січня 2006 року звернулася до міського голови із заявою, в якій просила передати їй безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,0436 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Івано-Франківське міське управління земельних ресурсів погодило передачу ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0446 га на АДРЕСА_7 , що підтверджується відповідним висновком від 23 березня 2006 року № 1-24/663.

Згідно з архівним витягом з рішення VІІІ серії п`ятого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 29.08.2006, за п. 23 затверджено п.4 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 17.02.2006 №66, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано у власність земельну ділянку площею 0,0446 на АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного вище рішення сесії Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 31 жовтня 2006 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 030060070, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Між тим, відповідно до витягу з протоколу №66 від 17.02.2006 засідання узгоджувальної комісії міськвиконкому спорів з приводу суміжного землекористування. За п. 4 розглядалось звернення ОСОБА_4 , яка виступила замовником по оформленню документів для передачі земельної ділянки на АДРЕСА_7 , у власність. Межа земельної ділянки не погоджена суміжним землекористувачем та співвласником будинку ОСОБА_14 , яка просить врахувати її інтереси при приватизації земельної ділянки. Комісія вирішила рекомендувати міськвиконкому затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, представлені ОСОБА_4 та передати їй земельну ділянку площею 0,0446 га по АДРЕСА_7 , у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_14 ( а.с. 55).

З акту встановлення та виносу меж земельної ділянки ОСОБА_15 вбачається, що межі земельної ділянки, зокрема від В до Г ОСОБА_14 проходять по металевій сітці та стіні будинку. Підпис ОСОБА_14 у такому акті відсутній ( а.с. 54- зворот).

У той же час, згідно плану земельної ділянки за датою 19.07.1947, яка закріплена за будинком по АДРЕСА_1 , загальна її площа становить 724 кв.м.( а.с. 56).

З плану земельної ділянки по АДРЕСА_7 станом на лютий 2004, вбачається що загальна площа земельної ділянки ОСОБА_16 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, виділена на частину будинку по АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_16 , кв.1., - 0,0446 га та схематично відображена саме таким чином, що крайніми точками ( межею) є земельна ділянка ОСОБА_14 , а саме від Г до В ( а.с. 34).

Так, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.03.2021, у справі №344/1762/17, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради та державного акту про право власності на землю відмовлено через безпідставність. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.10.2021 позов скасовано у зв`язку із визначенням позивачем неналежного суб`єктного складу. Верховним Судом постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін ( а.с. 103-121).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Так, позивач звертаючись із позовом вказує, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним, відтак земельна ділянка повинна бути передана у спільну сумісну чи часткову власність.

Слід зазначити, що відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Як вже зазначено будинок по АДРЕСА_1 поділено на дві квартири. Жодних доказів, щодо оформлення права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , так і по АДРЕСА_8 , та належності за ОСОБА_2 , суду не надано.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частина друга статті 318 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини перша та четверта статті 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (частини перша та четверта статті 357 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (частини перша та друга статті 367 ЦК України).

Тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (стаття 380 ЦК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша статті 120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частина четверта статті 120 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

У частинах другій, третій статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Отже, вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Спірні правовідносини регулються, зокрема нормами Земельного Кодексу України в редакції, що була чинна на час постановлення оскаржуваного рішення, тобто від 31.03.2006.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд ( ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЗК України).

Відповідно до п.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Юридичними характеристиками кожної конкретної земельної ділянки є наявність меж, зафіксованість місця розташування та визначеність права на земельну ділянку.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки ( ч.1,2 ст. 118 ЗК України)

Розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до статей 26, 27, 55 Закону України «Про землеустрій» .

Згідно із частиною другою та четвертою статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та граничну площу визначено у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара ( п. «г» ч.1 ст. 121 З України). Відтак, посилання сторони позивача у позовній заяві про приватизацію земельної ділянки площею по 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, який розташований у місці, не відповідає наведеній нормі.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України ( ч.1 ст. 126 ЗК України).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) вказано, що «стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18)».

Так, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність) ( ч.1 с. 86 ЗК України). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю ( ч.4).

Відповідно до ст. 39 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.

Відповідно до ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Жодних доказів, перебування земельної ділянки, як площею - 0,0446 га, так й іншою площею по АДРЕСА_1 у спільній частковій чи спільній сумісній власності, користуванні сторін, чи попередніх власників, на що посилається сторона позивача, не надано; як і доказів того, на яку саме площу земельної ділянки претендує ОСОБА_2 .

Як вже вище встановлено, за будинком по АДРЕСА_1 станом на 1947 рік було закріплено земельну ділянку загальною площею -724 кв.м. ( а.с. 24- зворот, 56).

Будинок на час набуття права власності на такий відповідачем ОСОБА_4 ( попереднім власником ( ОСОБА_12 ), позивачем ОСОБА_2 , був поділений на дві квартири, та не є багатоквартирним, земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_4 , до межі земельної ділянки ОСОБА_2 , станом на момент передачі, узгодження меж проходила по лінії металевої огорожі, межі ОСОБА_2 . Будь-яких договорів чи підтвердження домовленості щодо користування порядку спірною земельною ділянкою суду не надано.

Відтак, земельна ділянка була передана ОСОБА_4 у власність Івано-Франківською міською радою після переходу права власності на квартиру АДРЕСА_3 на вже виділену частку будинку, тобто з урахуванням норми ст. 120 ЗК України.

Зазначені судом норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

Застосування норм передачі земельної ділянки у спільну сумісну власність для багатоповерхового будинку, на який посилається сторона позивача є безпідставним, оскільки даний будинок не відноситься до такої категорії будинків. Інших підстав для передачі земельної ділянки у спільну сумісну чи спільну часткову власність, стороною позивача не наведено, а судом відповідно до чинного законодавства не встановлено, так як будинок АДРЕСА_1 до набуття сторонами права власності вже був поділений на ізольовані квартири, які мають окремі входи та виходи. Позивач жодним чином не обумовлює факту порушення її прав щодо передачі такої земельної ділянки з підстав позбавлення права на користування земельною ділянкою, що необхідно для будівництва та обслуговування квартири АДРЕСА_6 .

Поряд з цим, пунктом 55, оскаржуваного рішення, визнано за необхідне встановлення земельного сервітуту на використання земельних ділянок і зобов`язано власників земельних ділянок землекористувачів (п.п 1-55) забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянок, інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримуватись правил використання земель в охоронній зоні мереж, згідно вимог інженерних служб міста і не чинити перешкод при будівництві нових, враховувати право проходу та проїзду транспортних засобів, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів та інші земельні сервітути, запропоновано землекористувачам та власникам земельних ділянок в термін укласти договір сервітуту. В разі їхньої відмови міському управлінню земельних ресурсів та юридичному відділу міськвиконкому підготувати позовну заяву до суду щодо спонукання до укладання такого договору ( а.с. 48).

Тобто таким, пунктом оскаржуваного рішення, враховано також інтереси позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що при прийнятті органом місцевого самоврядування рішень про передачу земельної ділянки у власність було порушено вимоги закону, доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення за наведених нею підстав порушення прав не знайшли свого підтвердження. Відтак, позовні вимоги про визнання недійсним рішення визнати недійсним та скасування рішення VІІІ сесії п`ятого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 12.09.2006, яким затверджено п.4 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів із приводу суміжного землекористування від 17.2.2006 №66, до задоволення не підлягає через безпідставність, відсутність порушеного права позивача.

Поряд з цим, оскільки державний акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15».

Відтак, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради 12.09.2006, підстави для скасування такого державного акту відсутні.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то така до задоволення не підлягає з огляду на наступне :.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, строк позовної давності до позовних вимог не може бути застосовано.

Що стосується вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки та дарування, слід зазначити наступне :

Так, згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений 25.08.2011 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А., ОСОБА_4 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_10 ( а.с. 180), де зокрема у описі меж, зокрема зазначено, про межі такої від В до Г ОСОБА_17 .

27.06.2012 ОСОБА_10 за договором дарування, посвідченим 27.06.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Князевою Л.Р., передала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 ( а.с. 183).

Заявляючи вимогу про визнання таких договорів недійсними, позивач жодним належним чином не обґрунтовує в чому полягає така недійсність, лише зазначає про незаконність відчуження земельної ділянки з огляду сумнівність права власності ОСОБА_4 .

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Як вже зазначено, судом не встановлено порушеного права позивача, відтак застосування будь-якого способу захисту не є доцільним.

Разом з тим, слід зазначити, що у випадку наявності оспорюваного інтересу власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 761/11593/13-ц (провадження № 61-13689св20).

Відтак, у позовних вимогах про визнання наступних правочинів відчуження земельної ділянки : договору купівлі-продажу, що посвідчений 25.08.2011 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л.А., та договором дарування, посвідченого 27.06.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Князевою Л.Р., до задоволення не підлягають через безпідставність.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено,позивач звільнена від сплати судового збору, такі витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_8 ;

Відповідачі :

-Івано-Франківська міська рада, , адреса : вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ;

- ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_10 ;

- ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_7 ;

- ОСОБА_4 РНОКПП : НОМЕР_4 , адреса : АДРЕСА_7 .

Повне рішення 15.07.2024.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.