Справа № 159/4656/22 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/821/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення зайво сплачених коштів та зобов`язання провести перерахунок по кредитному договору, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 28.07.2006 між нею і банком було укладено кредитний договір № VOKVGK00001001, відповідно до умов якого їй надано споживчий кредит у розмірі 27 000 доларів США на придбання житла, а також 4 408,66 доларів США на сплату страхових платежів.

23.03.2015 банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 159/1615/15-ц), який частково задоволено постановою Волинського апеляційного суду від 06.06.2019. Стягнуто з неї на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 649,80 доларів США, з яких 19 342,73 доларів США заборгованість за кредитом, 1 307,07 доларів США заборгованість по процентах, 1 704,82 грн пеня. Відмовляючи у стягненні 130,17 доларів США заборгованості по комісії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що передбачений пунктами 1.1, 2.2.3 кредитного договору обов`язок позичальника сплатити банку комісію за користування кредитом є нікчемною угодою.

Постановою Верховного Суду від 04.06.2021 постанову Волинського апеляційного суду від 06.06.2019 залишено без змін.

01.10.2017 вона звернулася до суду з позовом до банку, у якому просила визнати недійсними пункти кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006, а саме: пункти 2.2.3, 2.3.9, 3.2, 3.7, 6.3 повністю; пункт 1.1 у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту; пункт 3.4 у частині нарахування відсотків, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом 360 у році; пункт 6.2 у частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу; пункт 6.6. у частині можливості виконання зобов`язання іншою особою за згодою банку; визнати недійсною додаткову угоду від 21.11.2011 до кредитного договору від 28 липня 2006 року, укладеного між нею та банком.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними пункти кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006:

- п.1.1 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту;

- п.6.2 в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу.

- п.п.3.7, 6.3, 2.2.3 повністю.

У решті позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26.04.2021, за результатами розгляду апеляційної скарги банку, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168. У решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.05.2022 рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і постанову Волинського апеляційного суду від 26.04.2021 залишено без змін.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

При зверненні банку до суду з позовом про стягнення заборгованості до позовної заяви (справа № 159/1615/15-ц) було додано розрахунок заборгованості, згідно якого нею з моменту укладення договору (28.06.2006) і по 21.11.2014 сплачено винагороду за надання фінансового інструменту у загальному розмірі 5 427,23 доларів США.

Банк не переводить цю суму в тіло кредиту, хоча у такому випадку матиме місце певна переплата.

Ураховуючи наведене, просила:

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» сплачену нею щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту за період з 28.06.2006 по 21.11.2014 у розмірі 5 427,23 доларів США;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок по кредитному договору №VOKVGK00001001 від 28.07.2006; встановити остаточний розмір переплати по кредиту, враховуючи безпідставно сплачену винагороду за надання фінансового інструменту, безпідставно нараховану неустойку та зменшення тіла кредиту і процентів за користування кредитом за період з 28.06.2006 /дата укладення договору/ по 23.03.2015 /дата звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором/.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2024 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечила і просить залишити її без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з таких підстав.

Відмовляючи у позові про стягнення з банку коштів у порядку застосування реституції у розмірі 5 427,23 доларів США, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не доведено, що ці кошти і у такому розмірі сплачено саме за надання фінансового інструменту, а висновок експерта стосується висновку права та переоцінки доказів, які були предметом дослідження судом у справі № 159/1615/15-ц. Відмовляючи у позові про зобов`язання банку провести перерахунок по кредитному договору внаслідок недійсності п. 1.1 договору, суд дійшов висновку, що це не призведе до зміни заборгованості, стягнутої рішенням суду. Отже, ця позовна вимога не є належним способом захисту права боржника, щодо якого застосовано заходи цивільно-правового примусу.

Проте, до своїх висновків суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що 28.07.2006 між сторонами було укладено кредитний договір № VOKVGK00001001, відповідно до умов якого позивачці надано споживчий кредит у розмірі 27 000 доларів США на придбання житла та 4 408,66 доларів США на сплату страхових платежів. Умовами договору було передбачено сплату процентів за користування кредитом, штрафні санкції та сплату певних видів винагороди (т.1 а.с.4-7).

23.03.2015 банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 159/1615/15-ц), який частково задоволено постановою Волинського апеляційного суду від 06.06.2019. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 649,80 доларів США, з яких 19 342,73 доларів США заборгованість за кредитом, 1 307,07 доларів США заборгованість по процентах, 1 704,82 грн пеня. У стягненні 130,17 доларів США заборгованості по комісії відмовлено з тих підстав, що передбачений пунктами 1.1, 2.2.3 кредитного договору обов`язок позичальника сплатити банку комісію за користування кредитом є нікчемною угодою.

Постановою Верховного Суду від 04.06.2021 постанову Волинського апеляційного суду від 06.06.2019 залишено без змін.

Під час перебування у провадженні судів справи № 159/1615/15-ц ОСОБА_3 01.10.2017 звернулася до суду з позовом до банку, у якому просила визнати недійсними пункти кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними пункти кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006:

- п.1.1 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту;

- п.6.2 в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу.

- п.п.3.7, 6.3, 2.2.3 повністю.

У решті позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26.04.2021 за результатами розгляду апеляційної скарги банку рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168. У решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.05.2022 рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і постанову Волинського апеляційного суду від 26.04.2021 залишено без змін.

Таким чином, судове рішення про визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо сплати винагороди набрало законної сили 26 квітня 2021 року.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ч. 1 ст. 217 ЦКУ).

Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Ураховуючи наведені правові норми, банк після набрання рішенням суду законної сили зобов`язаний був повернути позивачці у натурі все, що він одержав на виконання визнаних недійсними пунктів кредитного договору.

При зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк у справі № 159/1615/15-ц надав її розрахунок, згідно якого з моменту укладення договору (28.06.2006) і по 21.11.2014 ОСОБА_3 сплачено винагороду за надання фінансового інструменту у загальному розмірі 5 427,23 доларів США і такий розрахунок сплаченої винагороди позивачка подала і у цій справі.

Оскільки банк не спростував розміру, заявленого позивачкою до стягнення; сплата у спірний період винагороди банку також підтверджується і висновком експерта, то апеляційний суд доходить висновку, що позов про стягнення з банку сплаченої позивачкою винагороди необхідно задовольнити у заявленому нею розмірі, як реституція у зв`язку із визнанням недійсними певних пунктів кредитного договору судовим рішенням.

Посилання банку на пропуск позивачкою позовної давності відхиляється апеляційним судом, оскільки такий не пропущено.

Судове рішення про визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо сплати винагороди набрало законної сили 26 квітня 2021 року, а з позовом про стягнення коштів, як вимога про застосування наслідків недійсності пунктів правочину, позивачка звернулася 15 листопада 2022 року, тобто у межах позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) виснувала, що:

- умова кредитного договору про встановлення додаткової плати (комісії) за управління кредитом є оспорюванню. Таку умову суд може визнати недійсною.

- вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) й ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.

Разом із тим, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може мати місце тоді, коли кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує, але і не звертається до суду за її стягненням.

У цій справі позивачка ОСОБА_3 звернулася з вимогою про зобов`язання перерахувати заборгованість по кредитному договору уже після ухвалення судового рішення про стягнення такої заборгованості і це рішення набрало законної сили та знаходиться на виконанні в органах виконавчої служби.

Ураховуючи наведене, вимоги позивачки про зобов`язання відповідача провести перерахунок по кредитному договору до задоволення не підлягають.

Сторони при наявності підстав мають право вирішити спірне питання у порядку, передбаченому статтею 434 ЦПК України.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в позові зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів і з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення з ухваленням нового судового рішення.

У зв`язку із частковим задоволенням як позову, так і апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 4 961,65 грн, з яких 1 984,66 грн 1% від задоволеної майнової вимоги про стягнення коштів і 2 976,99 грн 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 5 427 (п`ять тисяч чотириста двадцять сім) доларів 23 центи США сплаченої нею щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту за період з 28.06.2006 по 21.11.2014 по кредитному договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 4 961 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одну) грн 65 коп судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді