справа № 359/9372/22
головуючий у суді І інстанції Чирка С.С.
провадження № 22-ц/824/2946/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту - ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач), у якому просить суд:

поновити строк звернення до суду;

визнати незаконним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04 березня 2022 року № 16 у частині звільнення службовця ОСОБА_1 із займаної посади адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 04 березня 2022 року;

поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 березня 2022 року по день ухвалення рішення суду з розрахунку середньоденного заробітку 450 грн 32 коп.

Позов обґрунтовано тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02 серпня 2021 року позивача у статусі службовця прийнято на посаду адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період з 01 березня 2022 року по 04 березня 2022 року проведено службове розслідування за фактом відсутності працівників. Наказом начальника позивача звільнено із займаної посади адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 04 березня 2022 року.

Вважає, що вказаний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що 24 лютого 2022 року відбулася збройна агресія російської федерації проти України, внаслідок чого розпочалися бойові дії із використанням тяжкого озброєння та авіації, окремі населені пункти і зокрема місто Бориспіль піддалися бомбардуванню, що в сукупності змусило її покинути місце проживання та вживати вичерпних заходів по збереженню свого життя, а також життя та здоров`я членів сім`ї, а саме: двох малолітніх дітей, за життя та здоров`я яких вона несе повну відповідальність.

24 лютого 2022 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку та на наступний день тимчасово перемістилась зі своїми малолітніми дітьми за безпечною на той час адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що роботодавець не міг забезпечити їй безпечні умовами праці та позивач покинула місце поживання та роботи з підстав, що не залежних від її волі, вона просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення

Рішення мотивовано тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24 лютого 2022 року для забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань відкликано особовий склад ІНФОРМАЦІЯ_1 із відпусток та відряджень, для здійснення ними своїх службових обов`язків. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 01 березня 2022 року по 03 березня 2022 року. Роботодавець вживав заходів для з`ясування причин відсутності працівника на роботі та направляв за допомогою месенджеру «Viber», позивачу фотокопію попередження про звільнення. Позивачем не додано доказів на підтвердження повідомлення ОСОБА_1 роботодавця про причину свого прогулу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт неявки працівника на роботу не свідчить про наявність у діях останнього дисциплінарного проступку у вигляді прогулу. Для встановлення факту прогулу роботодавець зобов`язаний зажадати від працівника письмові пояснення для з`ясування причин і лише в сукупності з іншими обставинами робити висновок щодо наявності або відсутності прогулу. На порушення пункту 4 частини 1 статті 40, статті 149 КЗпП, жодних спроб отримання від позивача письмових пояснень з метою з`ясування причин її неявки не роботу відповідач не зробив та за відсутності доказів про відсутність поважних причин неявки позивача на роботу, 04 березня 2022 року зробив безпідставний висновок про неявки позивача на роботу без поважних причин.

Вказує, що акти про відсутність позивача на робочому місця не вказують на відсутність у неї поважних причин для такої відсутності.

Надані позивачем докази свідчать про те, що вона з поважних причин була відсутня на робочому місці з 01 березня 2022 року по 03 березня 2022 року, оскільки перебування у той час на робочому місці у місті Борисполі загрожувало життю та здоров`ю її та її малолітніх дітей.

Також позивач у своїй апеляційній скарзі підтримала надану суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, посилаючись на те, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів для належного та своєчасного ознайомлення позивача з наказом про звільнення.

Вказує, що копія наказу про звільнення вручена позивачу лише 11 липня 2022 року, а з позовом про поновлення на роботі вона звернулася у встановлений законом місячний строк з дня отримання копії указаного наказу, однак помилилася із підвідомчістю спору та подала позов до Київського окружного адміністративного суду через те, що відповідач у витягу із наказу про звільнення вказав, що посада позивача відноситься до категорії державного службовця.

Від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, де останній заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 165).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 02 серпня 2021 року було прийнято на посаду адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується витягом із наказу №13 від 02 серпня 2021 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.101).

З особової картки працівника ОСОБА_1 вбачається, що остання зазначила місце свого проживання АДРЕСА_2 та вказала свій контактний номер телефону НОМЕР_1 (а.с.102).

Відповідно до посадової інструкції, затвердженої начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 до обов`язків ОСОБА_1 відносилось:

прийняти зв`язок, перевірити стан і якість каналів зв`язку, проходження виклику та якість розмови, доповісти про це начальнику бойового поста;

ведення документації з питань зв`язку, ведення кореспонденції територіального центру; записати у журналі номера чергової обслуги, час становлення зв`язку та його якість;

надавати щоденно до ІНФОРМАЦІЯ_2 доповіді про стан зв`язку;

зв`язок по будь-якому каналу вважається встановленим, якщо з прикінцевої апаратної по цьому зв`язку здійснюється обмін інформацією з потрібною якістю;

канал зв`язку, перевірений та прийнятий номером чергової обслуги бойового поста апаратної, значиться за цим бойовим постом;

порядок та послідовність дій кожного номера чергової обслуги бойового поста при встановленні зв`язку на кожному конкретному ITB визначається начальником групи зв`язку відповідно до вимог керівництва ОТС та відображується в інструкціях особам чергової зміни;

забезпечити конфіденційність (таємність) інформації, що не підлягає розголошенню; вести облік книг, справ та журналів групи зв`язку згідно затвердженої номенклатури справ ІНФОРМАЦІЯ_1, їх заведення, ведення та закриття згідно з Інструкції з діловодства;

проводити агітаційну, роз`яснювальну роботу щодо відбору та прийому громадян на військову службу за контрактом у підрозділи та формування Збройних Сил України;

виконувати інші завдання та функції за розпорядженням начальника групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1.

З вказаною інструкцією ОСОБА_1 була ознайомлення, про що свідчить її особистий підпис на цьому документі (а.с.103-104).

24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України строком на 30 діб введено воєнний стан, який затверджено Законом України № 2101-ІХ, строк якого в подальшому було продовжено.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №43 від 24 лютого 2022 року оголошено та введено в дію з 24 лютого 2022 року штат №43/068 за індексом воєнного часу 04. ІНФОРМАЦІЯ_1, чисельністю 436 військовослужбовців та 40 працівників, дислокується на попередніх фондах. У зв`язку із забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань відкликати особовий склад ІНФОРМАЦІЯ_1 із відпусток та відряджень. У термін дві доби прибути до постійного місця дислокації ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 , перебуваючи на робочому місці, стало відомо про оголошення на території України воєнного стану. Відповідачем було видано, а позивачем отримано трудову книжку, що не заперечується відповідачем.

Щодо перебування на робочому місці з 25 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року, то апеляційним судом встановлено таке.

Позивач наголошував на тому, що 25 лютого 2022 року у телефонній розмові попередила начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що позбавлена можливості вийти на роботу у зв`язку з необхідністю здійснити евакуацію двох малолітніх дітей та на наступний день тимчасово перемістилась зі своїми малолітніми дітьми за безпечною на той час адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 5, 103-104 т. 1).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, доказів на підтвердження вказаних обставин про повідомлення керівника роботодавця, про місце перебування позивача та причини виїзду з міста, отримання дозволу на відсутність на роботі, - останнім не надано з огляду на таке.

Як позивач так і начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , з яким спілкувався позивач, у якості свідків - для підтвердження вказаних обставин, - не допитувалися, клопотання про виклик та допит у якості свідків позивачем не заявлялося. Роздруківка телефонних дзвінків оператора мобільного зв`язку у матеріалах справи відсутня, а позивачем клопотання про її витребування також не заявлялося.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що з урахуванням можливого незадовільного морально-психологічного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 було визначено надати ОСОБА_1 час для повернення на визначене робоче місце та початку виконання своїх безпосередніх робочих обов`язків у строк до 01 березня 2022 року, проте 01 березня 2022 року позивач на своє робоче місце не з`явилась.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснювався облік робочого часу всіх працівників, у тому числі і позивача, що підтверджується належним чином оформленими та затвердженими Табелями обліку використання робочого часу за лютий-березень 2022 року.

З Табелю обліку робочого часу за період з 01 лютого по 28 лютого 2022 року, позивачу ОСОБА_1 проставлено 8 робочих годин за 24 (четвер), 25 (п`ятниця), 28 (понеділок) лютого 2022 року (а.с. 49).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду вважає, доводи наведені у відзиві на позов щодо прийняття рішення начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання ОСОБА_1 час для повернення на визначене робоче місце та початку виконання своїх безпосередніх робочих обов`язків у строк до 01 березня 2022 року є такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо перебування позивача на робочому місці з 01 березня по 04 березня 2022 року, то апеляційним судом встановлено таке.

Позивач у позовній заяві вказує, що наприкінці лютого 2022 року головний спеціаліст відділення офіцерів запасу і кадрів ОСОБА_3 , по телефону повідомила, що якщо позивач протягом дня не з`явиться на робочому місці, то позивач буде звільнена. Вподальшому з метою збереження свого життя та життя малолітніх дітей, позивач разом з дітьми виїхали до Хмельницької області, стали на облік як внутрішньо переміщені особи.

Як вбачається з матеріалів справи, свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що на початку березня 2022 року вона разом з ОСОБА_1 та її дітьми виїхали в с. Млієв, Черкаської області, де вони перебували близько 10-11 днів, після чого поїхали в Хмельницьку область. В середині квітня повернулися до міста Бориспіль.

Свідок ОСОБА_5 повідомила, що на початку березня 2022 року приїхала в місто Бориспіль до позивача та разом з нею та її дітьми виїхали в с. Млієв, Черкаської області, де вони перебували 10 днів, після чого поїхали в Хмельницьку область. В середині квітня повернулися до міста Бориспіль.

Таким чином, з показів свідків вбачається, що позивач з дітьми до початку березня 2022 року перебували у місті Бориспіль, потім разом зі свідками виїхали у с. Млієв, Черкаської області, а через 10-11 днів (середина місяця березня 2022 року) виїхали в Хмельницьку область.

06 квітня 2022 року відповідно до довідок Центру надання адміністративних послуг №№6809-, 6809-, 6809- від 06 квітня 2022 року позивач та двоє її малолітніх дітей були взяті на облік як внутрішньо переміщенні особи (а.с. 41-46).

Як вбачається з акту №1-2 про відсутність працівника на робочому місці від 01 березня 2022 року при проведенні ранкової наради за участі військослужбовців, державних службовців, службовців та працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 безпосереднім керівником позивача підполковником ОСОБА_2 було встановлено відсутність позивача на робочому місці з 08 годин 00 хвилин до 17 годин 00 хвилин, у зв`язку з чим останній віддав наказ провести спроби встановити підстави такої відсутності, зокрема й шляхом телефонного/телекомунікаційного зв`язку. На момент складання цього акта відомостей про поважні причини від позивача не надходили (а.с. 105).

За підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 на ім`я позивача було складено попередження про звільнення у зв`язку з систематичним прогулом від 01 березня 2022 року, де позивача попереджено про майбутнє звільнення з посади (а.с. 106).

Як вбачається з актів про відсутність працівника на робочому місці №2-2 від 02 березня 2022 року та №3-2 від 03 березня 2022 року було встановлено відсутність позивача на робочому місці 02 та 03 березня 2022 року з 08 годин 00 хвилин до 17 годин 00 хвилин, у зв`язку з чим останній віддав наказ провести спроби встановити підстави такої відсутності, зокрема й шляхом телефонного/телекомунікаційного зв`язку. На момент складання цих актів відомостей про поважні причини від позивача не надходили (а.с. 109-110).

До відома позивача 01, 02, 03 березня 2022 року вказане попередження було відправлено месенджером «Viber» ОСОБА_1 на особистий контактний номер телефону, який зазначений в особовій картці працівника, що підтверджується протоколами доведення інформації або документів до відома державного службовця від 01, 04 березня 2022 року №186 та копією знімка екрана засобу телекомунікаційного зв`язку (а.с. 107-112).

Відповідно до витягу із наказу №16 від 04 березня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача ОСОБА_1 , адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено з займаної посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП з 04 березня 2022 року (а.с.113).

З скріншоту месенджера «Viber» вбачається, що на номер було направлено копію витягу з наказу №16 від 04березня 2022 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення ОСОБА_1 (а.с.112).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не подала жодного доказу на спростування достовірності інформації, викладеної в означених вище електронних доказах, а також жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що якимось чином повідомляла чи намагалася повідомити роботодавця про причину своєї відсутності на робочому місці.

Дослідивши вищевказані докази, колегія апеляційного суду встановила, що причина відсутності позивача на робочому місці станом на дату звільнення 04 березня 2022 року, - роботодавцю відома не була.

Однак, за відсутності інформації про поважність причини не виходу позивача на роботу, - у Табелі обліку робочого часу за період з 01 березня по 15 березня 2022 року позивачу ОСОБА_1 проставлено «ПР» (прогул) за 01 (вівторок), 02 (середа), 03 (четвер), 04 (п`ятниця) березня 2022 року (а.с. 52).

З огляду на це, обґрунтованим було б проставлення умовного позначення «І» - інші причини, у Табелі обліку робочого часу при табелюванні виходу на роботу позивача.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи, лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пункт 4 статті 40 КЗпП передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) саме «без поважних причин».

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Саме з`ясування поважності відсутності позивача на роботі є визначальним фактом для розв`язання питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі в трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не може усунути сам працівник, цього разу - ведення воєнних дій. Отже, поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роботодавець вживав заходів для з`ясування причин відсутності працівника на роботі з 01 березня по 04 березня 2022 року.

Колегія апеляційного суду вважає, що відповідач, встановивши факт відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не витребував у позивача письмові пояснення для встановлення поважності причин відсутності на робочому місці, оскільки у попередженнях, які надсилалися позивачу, роботодавець не вимагав позивача надати пояснення поважності причин її відсутності на робочому місці у вказаний період, та за відсутності інформації про поважність причин не виходу позивача на роботу табелював «ПР» (прогул).

З огляду на встановлене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства України.

Разом з тим, колегія апеляційного суду встановила, що підстави для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні і у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду.

Позивачем була подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що позивач немає юридичної освіти та помилково подала позов до Київського окружного адміністративного суду, оскільки з огляду на те, що оскаржуваний наказ на звільнення містить інформацію про те, що він стосується особового складу державних службовців, вважала, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши вказану заяву, апеляційний суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Позивач вказує, що копію наказу нею було отримано 11 липня 2022 року, отже саме з цієї дати починається перебіг місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Судом встановлено, що 27 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04 березня 2022 року №16 у частині її звільнення із займаної посади адміністратора групи зв`язку за прогул без поважних причин із 04 березня 2022 року та зобов`язання відповідача поновити її на раніше займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивачем до позовної заяви також була подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій у якості поважних причин пропуску зазначено: несвоєчасна обізнаність з приводу дати звільнення та неможливість звернення до суду у зв`язку з об`єктивними перешкодами для такого звернення (перебування в евакуації за межами міста Борисполя).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2022 року у справі 320/6721/22 позовну заяву залишено без руху. У задоволенні заяви про поновлення строку на звернення до суду - відмовлено, оскільки станом на день звернення з позовом, 27 липня 2022 року, нею було пропущено місячний строк на звернення до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі 320/6721/22 продовжено ОСОБА_1 встановлений судом строк для усунення недоліків позовної заяви на п'ять днів з дня одержання копії цієї ухвали.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2022 року у справі 320/6721/22 позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з не усуненням вказаних судом недоліків.

Підсумовуючи вищевказане, оскільки адміністративним судом встановлено, що станом на 27 липня 2022 року позивачем пропущений строк на звернення до судуз вказаними позовними вимогами та відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку на звернення до суду, апеляційний суд позбавлений можливості поновити пропущений строк при зверненні до суду 03 грудня 2022 року.

Відповідно до частини 1,4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції виключно в частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 30 квітня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська