КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Хайнацький Є.С.
Єдиний унікальний номер справи № 490/9069/20-ц
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що при виході на пенсію у серпні 2005 року на її ім`я були відкриті карткові рахунки в АТ «КБ «ПриватБанк» (Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк»): картка для виплат № НОМЕР_1 , накопичувальна картка № НОМЕР_2 та електронна ощадна книжка № НОМЕР_3 , на які перераховувалися пенсійні виплати.

У зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), 2014 року, банк позбавив її права безперешкодно користуватися своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум із рахунків, заблокувавши доступ до них. Окрім того, банківська установа не повернула їй копію договору на відкриття карткових рахунків та відмовилася створити електронний підпис.

На теперішній час вона проживає у м. Миколаєві. Починаючи з березня 2014 року вона неодноразово зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами про повернення коштів, які банк проігнорував. Частина таких звернень у неї не збереглась, а останні такі заяви були направлені на адресу банку 12 та 20 жовтня 2020 року.

Вважає, що банк фактично відмовив їй у поверненні усіх належних їй грошових коштів, яких, за її підрахунками, на картці «електронна ощадна книжка» накопичено 58 000,00 грн пенсійних виплат та за період з 2015 до 2020 року їй повинно бути нараховано 3 % річних, розмір яких становить 10 440,00 грн.

За невиконання грошового зобов`язання відповідач повинен також сплатити їй інфляційні втрати за період прострочення з 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року у розмірі 32 143,66 грн на підставі статті 625 ЦК України.

Окрім того, зазначала, що, укладаючи договір банківського вкладу, розраховувала на дотримання банком усіх умов і положень договору. Відмова у поверненні частини належних їй коштів порушила її плани щодо розпорядження власними грошовими коштами, що, у свою чергу, завдало їй моральної шкоди. Неправомірні дії банку негативно вплинули на її психологічний стан, оскільки увесь час вона змушена звертатися до АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу повернення належних їй виплат та нервувати через нестачу коштів на гідне життя. Завдану їй моральну шкоду оцінює у 10 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини та Закон України «Про захист прав споживачів», статті 23, 526, 1058, 1060, 1067 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачка просила суд стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на свою користь банківський вклад у розмірі 58 000,00 грн, інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 32 143,66 грн та на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн, загалом 100 143,66 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором від 25 січня 2011 року № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ) в розмірі 57 718 (п`ятдесят сім тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 78 копійок; інфляційні втрати у розмірі 1 223 (одна тисяча триста тридцять п`ять) гривень 04 копійки та на відшкодування моральної шкоди 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. Також, просив виключити із мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного рішення посилання на ст. 1058, 1060 ЦК України, а також що між сторонами укладений договір банківського вкладу № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ).

Апелянт вважає, що посилання на ст. 1058, 1060 ЦК України та на те, що між сторонами укладений договір банківського вкладу № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ) слід виключити із мотивувальної та резолютивної частини рішення.

Вказує, що неправомірним є висновок суду першої інстанції відносно того, що суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ «КБ «Приватбанк» у зобов'язанні за договором банківського рахунку на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон».

Стверджує, що у зв'язку з тим, що АТ «КБ «Приватбанк» з 17 листопада 2014 року не є боржником за спірним договором, який є предметом спору, а отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку інфляційних втрат, а також не може бути стягнута і моральна шкода.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Разом з тим, 24 червня 2024 року на адресу суду надійшло повідомлення від ОСОБА_2 в якому остання зазначила, що вона є донькою ОСОБА_1 та повідомила про смерть позивачки.

Після чого, Київський апеляційний суд направив запит до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з метою отримання інформації чи відкривалась спадщина після смерті ОСОБА_1 , а у разі заведення спадкової справи повідомити суд про осіб, які прийняли спадщину (чи звернулись із відповідними заявами) та зазначити адреси проживання цих осіб.

До Київського апеляційного суду, 29 серпня 2024 року надійшла відповідь Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області в якій зазначено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.

З таких підстав, суд позбавлений можливості встановити коло правонаступників позивачки ОСОБА_1 .

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (у редакції на дату подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 100 143,66 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2011 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 , шляхом подачі заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк», було укладено договір про надання банківських послуг № SAMDNFF02 та відкрито банківський картковий рахунок № НОМЕР_4 .

Так, 12 жовтня 2020 року та 21 жовтня 2020 року на адресу філії «Миколаївське регіональне управляння» АТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 направила скарги, що підтверджується копіями квитанцій Акціонерного товариства «Укрпошта», з вимогою надати інформацію про суми, які знаходяться на карткових рахунках, причини блокування її рахунків та просила повернути їй наявні на цих рахунках кошти. Відповіді на вказані скарги в матеріалах справи відсутні.

Надані позивачкою копії довідки від 2014 року № 32206186 та виписки по рахунку за 11 травня 2016 року № C93U-409E-RJK3-NFQI свідчать про залишок грошових коштів на картковому рахунку № НОМЕР_4 у розмірі 57 718,78 грн.

Відповідно до довідки за підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк», Витягу з електронного додатку від 01 травня 2023 року, Виписки з реєстру до меморіального ордеру від 12 листопада 2014 року № 1tr. DNH0EBCW026TL0, Виписки з реєстру до меморіального ордеру від 18 листопада 2014 року ADM3E1118L01HJ, № El 118L01HJ на картковому рахунку № НОМЕР_4 наявна сума у розмірі 57 718,78 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» 17 листопада 2014 року перевело борг за договором про надання банківських послуг № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ), укладеним із ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Фінілон» відповідно до укладеного з останнім договору від 17 листопада 2014 року про переведення боргу, з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору.

Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ «КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку не повернуло.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладений договір банківського вкладу № SAMDNFF02 (номер карткового рахунку № НОМЕР_4 ), а факт внесення грошових коштів підтверджується довідкою за підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк», Випискою з реєстру до меморіального ордеру від 12 листопада 2014 року № 1, Витягом з електронного додатку від 01 травня 2023 року, а також договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем.

ОСОБА_1 12 жовтня 2020 року та 21 жовтня 2020 року зверталась до відповідача зі скаргами, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій Акціонерного товариства «Укрпошта», з вимогою повернути належні їй кошти, що не заперечується сторонами.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDNFF02 з повернення позивачці належних їй грошових коштів, наявних на картковому рахунку № НОМЕР_4 , у розмірі 57 718,78 грн.

Отже, враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати вкладів клієнтам банку тому з банку підлягає стягнення на користь позивачки вкладу у розмірі 57 718,78 грн, який обліковуються на картковому рахунку № НОМЕР_4 та не повернутий на її вимогу.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні втрати розраховуються не на кожну дату місяця, а за місяць, то якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу (див. пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)).

Звертаючись із цим позовом, позивачка просила стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» інфляційні втрати за період прострочення з 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року у розмірі 32 143,66 грн на підставі статті 625 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наданих суду доказів, зокрема копії скарги з вимогою про повернення коштів за спірним договором та квитанції про направлення скарги на адресу банківської установи, звернення позивачки до банку із заявою про повернення коштів було направлено 12 жовтня 2020 року, то, за відсутності прострочення виконання зобов`язання, немає підстав для нарахування та стягнення інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 ЦК України за період із 01 вересня 2015 року до 12 жовтня 2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача інфляційні втрати за договором № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ) за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення коштів у сумі 57 718,78 грн за період із 13 жовтня 2020 року до 09 грудня 2020 року, розмір яких становить 1 335,04 грн (57 718,78 грн ? 102,313 % / 100 % - 57 718,78 грн = 1 335,04 грн).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22), від 10 травня 2023 року в справі № 522/5513/19 (провадження № 61-16844св20)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Київський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивачки саме 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо виключення з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного рішення посилання на ст. 1058, 1060 ЦК України, а також, що між сторонами укладений договір банківського вкладу № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ), оскільки такі доводи спростовуються випискою з реєстру до меморіального ордеру №Е1118LOHJ від 18 листопада 2014 року де в графі призначення платежу відповідно до договору про переказ боргу вказаний саме договір № SAMDNFF02 (картковий рахунок № НОМЕР_4 ) із зазначенням залишку коштів станом на 18 листопада 2014 року у розмірі 57 718,78 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова