Справа № 128/2965/20
Провадження № 22-ц/801/1706/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 рокуСправа № 128/2965/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чубенко Сніжани Василівни

на рішення Тиврівського суду Вінницької області від 03 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ратушняка І.О.,

у справі №128/2965/20

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 (відповідач)

про стягнення втрат від інфляції та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, в обґрунтування якого посилався на те, що 22.11.2007 він позичив ОСОБА_2 в борг кошти в розмірі 10000 доларів США строком на 1 рік, які останній зобов`язався повернути до 22.11.2008. Договір позики був оформлений в усній формі.

Проте ОСОБА_2 вчасно кошти не повернув і при цьому 26.05.2010 надав йому власноручно написану розписку, в якій підтвердив те, що взяв у нього позику у розмірі 10 000 доларів США, які повинен був повернути до 22.11.2008 та не повернув. Тому додатково зобов`язався компенсувати йому збитки в розмірі 10% від загальної суми боргу за період з 22.11.2008 по 22.11.2008, після чого за кожний наступний місяць починаючи із 22.11.2008 зобов`язувався сплачувати йому 2% від загальної суми боргу 22 числа кожного місяця, і повернути до 01.06.2010 всю суму боргу з урахуванням обумовлених відсотків та штрафів.

Проте відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, у зв`язку із чим він змушений був звернутися до суду.

Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 15.11.2010 з ОСОБА_2 було стягнуто на його користь борг за договором позики в розмірі 79 099 грн - тіло боргу (що на день ухвалення рішення суду було еквівалентно 10 000 доларів США), відсотки за користування коштами в сумі 44 295,44 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 233,94 грн, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. Загальна сума до стягнення 125 247 грн.

ОСОБА_2 повернув борг лише 09.10.2018 в сумі 132 876,17 грн, до якої крім суми, що підлягала сплаті йому в розмірі 125 247 грн (в тому числі 79 099,00 грн. - борг за договором позики) було включено також виконавчий збір.

Проте на час повернення вказаних коштів з урахуванням інфляційних процесів поверненню уже підлягала сума не 125 247 грн, а 320 521,71 грн, оскільки сукупний індекс інфляції за період часу із 15.11.2010 (із дня ухвалення вище вказаного рішення суду) по 09.10.2018 (день виконання грошового зобов`язання) становив 2,55911688%. Відтак, інфляційне збільшення становило 195 274,71 грн.

Також за прострочення виконання грошових зобов`язань відповідач по справі зобов`язаний сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення.

За його підрахунками сума грошового зобов`язання становить 125 247 грн, період прострочення боргу згідно розрахунку інфляційний втрат, становить 2 886 днів.

3% (річна процентна ставка за користування коштами ) : 365 днів (кількість днів в одному році) = 0,0082% (денна процентна ставка ).

2886 ( кількість днів прострочення) х 0,0082 (денна процентна ставка ) = 23 665,20 грн (3% річних за період прострочення)

Так, стягненню із відповідача на його користь підлягає сума в розмірі 218 939,91 грн, із яких: 23 665,2 грн - три проценти річних від простроченої суми та 195 274,71 грн - втрати від інфляції за період із 15.11.2010 по 09.10.2018.

За вказаних підстав просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 218 939,91 грн., із яких 23 665,2 грн - три проценти річних від простроченої суми та 195 274,71 грн - втрати від інфляції за період із 15.11.2010 по 09.10.2018, а також судові витрати.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

04 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Чубенко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення цих вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції постановленим з порушенням норм матеріального права, та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Вказана позивачем сума розрахована за інфляційні втрати, понесені позивачем за прострочення відповідача по сплаті боргу, що визначений в гривні, а не в іноземній валюті, а тому висновок суду, що борг в іноземній валюті був повернений і рішення суду виконане є помилковим (стягнення було в гривнях і розрахунок суми боргу був проведений з урахуванням курсу валют на день ухвалення рішення суду).

З цих же підстав позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Сума стягнення, що зазначена позивачем, визначена в грошовій одиниці України і обраховувалась на основі боргу, що був визнаний судом (рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 року) в гривнях.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення буз змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 25 липня 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що стороною у справі подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (у даному випадку 193 899 грн), колегією суддів вирішено призначити її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 у справі № 2-7455/2010 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в сумі 79 099,00 гривень, а також проценти за користування коштами в розмірі 44 295,44 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що сума позики становить 10 000 доларів США, а офіційний гривні до долара становить 790,99 грн за 100 доларів США. Відтак поверненню підлягають борг за позикою в сумі 79 099 грн, а також проценти в сумі 44 295,44 грн, тобто суд чітко вказав, що розмір боргу визначено як еквівалент іноземної валюти.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 змінено спосіб та порядок виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 по справі № 2-7455/10, а саме - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , щомісячно, грошові кошти в розмірі 5 000 грн до повного стягнення грошових коштів в сумі 79 099 грн, проценти за користування коштами в сумі 44 295,44 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 233,94 грн, витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, на правову допомогу у сумі 500 грн.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 17.10.2018 підтверджено виконання в повному обсязі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 року.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.02.2020 у справі 128/752/19 відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 26.05.2010 в сумі 198 971,59 грн та 3-х відсотків річних в сумі 24 930 грн.

В зазначеній справі ОСОБА_1 просив стягнути вищевказані суми виходячи з того, що з часу постановлення судом рішення про стягнення боргу курс іноземної валюти змінився борг відповідача складає 7 183,09 долара США, що еквівалентно 198 971,59 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), проте ця обставина не є підставою для пред`явлення стороною у зобов`язанні, спір щодо якого вирішений судом, пред`являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці валют.

Позиція апеляційного суду

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції загалом відповідає вказаним вимогам, проте потребує уточнення в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені позивачеві еквівалентом іноземної валюти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом - статті 610, 611 ЦК України

Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином - стаття 599 ЦК України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В даній справі позивач, як кредитор (позикодавець) за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначати позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 26 травня 2010 року, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 79 099,00 грн боргу за позикою і 44 295,44 грн боргу за процентами є повним розміром заборгованості.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 79 099,00 гривень, а також процентів за користування коштами в розмірі 44 295,44 гривень виконано в повному обсязі.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яку таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 750/8676/15-ц, Касаційним цивільним судом в складі Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 по справі № 320/1260/16-ц.

Разом з тим, у даній справі позивач посилається на те, що в зв`язку з тим, що грошове зобов`язання в рішенні суду від 15 листопада 2010 року було виражене у гривні, й виконане лише 09 жовтня 2018 року, він має право застосування до відповідача заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, а саме сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.

Предметом спірного грошового зобов`язання є долари США, договором позики не встановлено порядку повернення боргу з визначенням у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Зазначене не залежить від реалізації процесуального права позивача вимагати стягнення заборгованості за валютним зобов`язанням в гривневому еквіваленті. Тому підстави для стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні.

Отже звертаючись до суду з позовом про стягнення втрат від інфляції, ОСОБА_1 визначив грошове зобов`язання у національній валюті, проте не врахував, що положення статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти.

При цьому колегія суддів зауважує, що сама по собі наявність рішення 15.11.2010 року не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, який був визначений в іноземній валюті, а відтак не підлягає індексації.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 по справі № 916/190/18 висловив правову позицію про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Тобто якщо б зобов`язання, що виникло з договору позики було визначене в національній валюті України, воно б підлягало індексації. Проте якщо зобов`язання визначене в іноземній валюті, подальше стягнення заборгованості за ним в гривні із застосуванням еквіваленту іноземної валюти не створює підстав для застосування статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чубенко Сніжани Василівни залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 червня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І. М. Стадник
Судді:Ю.Б. Войтко І.В. Міхасішин