печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

за участі секретаря судових засідань Брачун О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р. № 1524;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 615 180 грн.

При цьому, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми позову у розмірі 4 077 850 грн, яка не скасована, проте не внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за р.№1620 від 09 липня 1997 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіна С.П.

З метою уникнути повернення боргу позивачу, ОСОБА_2 14 вересня 2017 року фіктивно, на думку позивача, продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, відповідач ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка.

03 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (сусідкою відповідача ОСОБА_2 ) було укладено договір іпотеки.

На переконання позивача, укладені договори купівлі-продажу та іпотеки після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відзив на позов до суду не надходив.

В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідачі в судове засідання також не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ОСОБА_2 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування від 09 липня 1997 року, реєстраційний номер 1620, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіною С. П.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , у якому зазначав, що 09 липня 2010 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого останній винен йому 286 000,00 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму грошей до закінчення 2012 року (справа № 309/3458/14-ц). ОСОБА_7 поручився відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 , про що 09 липня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернув, позивач просив суд стягнути солідарно на свою користь з відповідачів 286 000,00 дол. США боргу, 34 664,00 дол. США інфляційних втрат, 13 586,00 дол. США 3 % річних від простроченої суми, що становить 7 731 202,00 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 929 424,18 грн, з яких: 6 615 180,00 грн (286 000,00 дол. США) - сума боргу за договором позики; 314 244,18 грн (13 586,00 дол. США) - 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції скасоване, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2017 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року.

Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року скасовано, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року залишено в силі.

14 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

03 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В., номер за реєстром 168, предметом якого є оспорювана квартира.

21 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність належну ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 був обізнаний щодо судового рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, договори купівлі-продажу та іпотеки укладені з метою ухилення від виконання рішення про стягнення грошових коштів без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його дружина, які укладають угоду про роздільне майно подружжя, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і непорушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19).

Відчуження боржником майна у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення є підставою для визнання угоди недійсною.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на адвокатський запит адвоката Старшинського В.А. Хустський районний суд Закарпатської області листом від 17 квітня 2024 р. №309/3458/14/5/13/2024 повідомив, що при огляді цивільної справи №309/3458/14 провадження 2/309/81/15 том № 2 відсутні докази про направлення копії ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження справи на адресу / АДРЕСА_4 / ОСОБА_2 .

Окрім цього, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі № 309/3458/14 опубліковано лише два судових рішення Верховного Суду України у вказаній справі: (1) Ухвала Верховного Суду України від 7 грудня 2017 року про призначення справи до розгляду; (2) Постанова Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року.

Таким чином, копія ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження у справі № 309/3458/14 ОСОБА_2 не направлялася.

Вказана ухвала Верховного Суду України також не опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Наведені обставини спростовують доводи позивача про фраудаторність укладеного ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2017 року на користь ОСОБА_3 , адже станом на дату вчинення вказаного правочину жодного судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 не існувало, а ухвала Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження у справі № 309/3458/14 останньому не направлялася та у Єдиному державному реєстрі судових рішень не опубліковувалася.

Згідно з доказами, наявними у матеріалах справи, станом на момент укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, ОСОБА_2 міг бути обізнаним виключно про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, якою рішення суду апеляційної інстанції про стягнення з нього заборгованості було скасоване, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого позову залишено в силі.

Таким чином, доводи позивача про обізнаність ОСОБА_2 про відкриття Верховним Судом України провадження у справі № 309/3458/14, що начебто спонукало останнього укласти фраудаторний правочин на шкоду позивачу, спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2017 недійсним.

Позовні вимоги про повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 не є належним способом захисту порушених або оспорюваних прав ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 02 травня 2024 року.

Суддя С. В. Вовк