ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/4213/21 Номер провадження 22-ц/814/336/24Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Остахова Володимира Павловича на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 03 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року до Подільського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_2 із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позову позивач вказувала, що 02 липня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики за яким вона передала останньому грошові кошти на загальну суму 83 750,00 доларів США під 6,5% річних, строком користування по 02 липня 2013 року. На даний час грошові кошти повернуті відповідачем частково і залишок боргу складає 73 605,50 доларів США. Останній платіж було здійснено 04 травня 2018 року.

В остаточній редакції позовної заяви просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики на загальну суму 69 626,27 доларів США, з яких: - 38 443,52 доларів США залишок боргу та 31 182,75 доларів США нараховані відсотки за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року та судові витрати на витрати на правову допомогу (т. 1 а.с.151-153).

Ухвлою судді Подільського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_2 та заяву про забезпечення позову було передано за підсудністю до Автозаводського районного суду м. Кременчука за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

У своєму відзиві відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Автозаводсткого районного суду міста Кремнчука Полтавської області від 03 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 02 липня 2012 року в розмірі 37 539,47 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 372 818,42 грн., 6,5% річних від прострочених сум боргу за договором позики, що виникли за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року у розмірі 31 182,75 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 140 353,17 грн., коштів у повернення сплачених витрат по оплаті вартості експертного економічного дослідження у розмірі - 3000 грн. та судового збору у розмірі - 11 202,45 грн.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення боргу за договором позики у розмірі 904,05 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 33061,11 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 147,55 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права , неправильно установлено обставини , що мають значення для справи , крім того невірно застосовано законодавство України.

Скаржник вказує, що 02.07.2012 між сторонами було укрладено договір позики , згідно якого відповідач позичив у позивача 83 750 доларів США строком до 02.07.2013 року . Тобто сторком на один рік . Розписка про отримання відповідачем коштів , відсутня.

У скарзі зазначено , що судом першої інстанції безпідставно стягнуто проценти за договором позики , адже суд при ухваленні відповідного рішення посилається на наявність розписки , проте матеріали справи не містять розписки про отримання коштів та про узгодження процентної ставки у вигляді 6,5 % річних.

Скаржник , поміж іншого посилається на висновки Великої Палати Верховного суду у справі №723/304/15-ц , згідно яких після закінчення строку кредитування чи ініціювання процедури дострокового повернення всієї суми заборгованості право кредитора на проценти передбачені статтею 1048 ЦК України припиняється. Тобто висновок районного суду про нарахування процентів поза межами строку позики , тобто після 02.07.2013 не відповідає вимогам закону. За умови припущення правомірності стягнення відсотків , розрахунок мав би становити 5 428 доларів США .

Також апелянт зауважує , що районним судом не вірно визначно початок перебігу строку позовної давності . Адже позов було подано 02.04.2021 , останній платіж в рахунок погашення заборгованості було здійснено 04.05.2018 року. Інших доказів сплати боргу після 04.05.2018 матеріали справи не містять. Відтак , справа надійшла до Автозаводського суду 15.09.202021 року , тобто через 4 місяці , після закінчення строку позовної давності .

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 просить скасувати рішення Автозаводсткого районного суду міста Кремнчука Полтавської області від 03 квітня 2023 року , та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Від представника ОСОБА_2 , адвокта ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу , в якому висловила свою незгоду із аргументами скаржника щодо застосування строків позовної давності та незастосування судом висновків Великої Палати при розгляді справи . Просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги , а рішення Автозаводсткого районного суду міста Кремнчука Полтавської області від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали 02 липня 2012 року договір позики шляхом надання відповідачем позивачеві розписки про отримання грошових коштів.

Дана обставина постає з позовної заяви, пояснень представників позивача, відповідача та його представника, підтверджується розпискою, оригінал якої було оглянуто судом в судовому засіданні, і копія якої наявна в матеріалах справи (т. 1 а.с. 8). Відповідно до договору позики від 02 липня 2012 року відповідач взяв у позику (у борг) у позивача кошти на загальну суму 83 750 доларів США на строк до 02 липня 2013 року. Відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 6,5% річних були зазначені на зворотній стороні договору, і з таким розміром відсотків погодився ОСОБА_1 , засвідчивши про це згоду у борговій розписці шляхом здійснення власного підпису.

Як було встановлено судом та не заперечувалося у судовому засіданні представниками позивача, 07 серпня 2013 року ОСОБА_1 , в рахунок погашення позики, повернув ОСОБА_2 200 000,00 грн. Згідно договору позики від 02 липня 2012 року (зворотна сторона), сторони погодили, що станом на 20 липня 2016 року загальний борг за договором склав 59 000 доларів США. Цього ж дня, 20 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 100 000 грн., що по курсу становило 6 000 доларів США і загальний залишок боргу склав 53 000 доларів США., що сторони засвідчили своїми підписами.

27 грудня 2016 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 ще 100 000 грн., що сторони засвідчили своїми підписами.

04 травня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 10 000 доларів США та 20 000 грн., що сторони також засвідчили своїми підписами.

26 лютого 2021 року дружина відповідача ОСОБА_1 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 , який було відкрито в АТ «Ощадбанк», грошові кошти в розмірі 25 250 грн. у чергове часткове повернення грошових коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

У даній справі вбачається, що між сторонами з липня 2012 року існували фінансові відносини, протягом яких відповідач отримавши у борг 83 750 доларів США неодноразово повертав позивачу частинами кошти отримані у позику , що власноручно засвідчував своїм підписом.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Даючи оцінку обгрунтованості заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з положень статті 1049 ЦК України про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апелянт у своїй скарзі посилається на хибність висновків суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 31 182,75 дол.США відсотків нарахованих за період з 03.07.2012 по 31.07.2021 . Апелянт вказує, що судом не було встановлено , коли на зворотну сторону договру було нанесено напис про річні -6,5 % , та засвідчення вказагного «згоден» з підписом відповідача, відтак не можливо нараховувати відсотки , якщо така відсоткова ставка була узгоджена після спливу терміну дії договору.

Також скаржник вказує, що якщо допустити правомірність стягнення відсотків то розрахунок мав би бути слідуючим : з 03.07.2012 по 02.07.2013 (364 дні) 83 750 дол СШАх6,5/100%х365 = 5248 доларів США. Апеляційний суд цілком погоджується та вважає слушними вказані аргументи скарги зважаючи на слідуюче.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право боргодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК.

З наведеного вбачається, що відповідач не заперечував наявності заборгованості, проте заперечував щодо доведеності необхідності стягнення її складових.

Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 31 182 ,75 дол .США, що еквівалентно 1 140 353 ,17 грн ., за період з 03.07.2012 по 31.07.2021 , які були задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, колегія суддів звертає увагу на те, що всупереч вимогам ст. ст.1048 ЦК України, суд не взяв до уваги що термін дії договору є визначеним , відповідно стягненню підлягають лише 6,5% за період дії договору позики починаючи з 03.07.2012 по 02.07.2013 .

З урахуванням вказаного , суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги , та стягненя з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6,5% річних від прострочених сум боргу за договором позики, що виникли за період з 03.07.2012 року по 03.07.2013 року у розмірі 5 428 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 198 501,96 грн., та скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині.

Щодо інших доводів апеляційної скарги , суд вважає що наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині стягнення суми заборгованості.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в частині стягнення заборгованості , тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції вважає, що судове рішення в частині стягнення боргу за договором позики від 02 липня 2012 року в розмірі 37 539,47 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 372 818,42 грн., підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Остахова Володимира Павловича задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 03 квітня 2023 року в частині стягнення 6,5% річних від прострочених сум боргу за договором позики, що виникли за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року у розмірі 31 182,75 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 140 353,17 грн - скасувати , ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6,5% річних від прострочених сум боргу за договором позики, що виникли за період з 03.07.2012 року по 03.07.2013 року у розмірі 5 428 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 198 501,96 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді : А.І.Дорош

О.А. Лобов