Провадження № 22-ц/812/1419/24 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/3439/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2024 року, повний текст якої складено, 08 серпня 2024 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дітей,

В С Т А Н О В И В:

30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дітей, де просив про зміну способу виконання рішення суду шляхом визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви мотивував тим, що рішення суду, на теперішній час не виконується, оскільки відповідачка вивезла дітей без його згоди та дозволу дітей з місця державної реєстрації, постійного місця проживання в м. Миколаєві в невідомому напрямку, скоріш за все за кордон.

Відповідачка приховує від нього місце проживання та перебування дітей, заборонила їм спілкуватися з ним, умисно не приймає від нього матеріальне забезпечення на утримання дітей, не узгоджує зміни часу спілкування батька з дітьми, перешкоджає виконанню інших обов`язків батька.

Заявник вважає, що відповідачка вчиняє щодо їх спільних дітей домашнє насильство.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що має місце невиконання судового рішення, що тягне за собою іншій механізм правового врегулювання, зокрема подання заяви до правоохоронних органів.

Крім того, заявник просить встановити місце проживання дітей разом з батьком, тобто фактично просить повністю змінити судове рішення, замінивши його предмет та спосіб захисту порушеного права.

Визначення місця проживання дитини - є самостійним спором з визначеним способом захисту цивільного права, який повинен розглядатись в порядку позовного провадження, тому заявник безпідставно просить змінити спосіб виконання судового рішення саме таким чином.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду і повернути справу до того ж суду для розгляду справи по суті в порядку позовного провадження і в іншому складі суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд вказує в оскаржуваній ухвалі, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, але він звернувся з позовною заявою.

Фактичні обставини справи, зміст судових рішень в тому числі, нібито встановлені в судовому засіданні 07 серпня 2024 року, викладені правильно.

Проте аналіз статті 435 ЦПК України свідчить про суб`єктивне бачення положень закону.

Головуючий суддя у чотирьох останніх абзацах першої сторінки оскаржуваної ухвали викладає таке поняття як «спосіб» і «порядок» виконання рішень суду, наводить висновки, які свідчать про необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

У ОСОБА_1 виникли обставини, що свідчать про неможливість виконання ним судових рішень: рішення суду від 14 вересня 2018 року та ухвали суду від 16 листопада 2018 року.

Ці обставини якраз і створили для скаржника неможливість у виконанні рішення про його участь у патріотичному вихованні дітей у раніше встановлений у 2018 році спосіб.

Суд першої інстанції повинен при вирішенні питання з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду раніше встановленим способом але суд ухилявся від виконання цього обов`язку, розгляд справи по суті було швидко закінчено і невмотивовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції було порушено правовий порядок, проголошений в статті 19 Конституції України.

Суд отримав позовну заяву позивача, за результатами розгляду якої повинен постановити рішення, а постановив ухвалу, а таке не передбачено визначеним в статті 2 ЦПК законодавством про цивільне судочинство.

Ні одна норма Конституції України чи будь-якого закону не передбачає право суду першої інстанції розглянути позовну заяву і постановити за її результатами ухвалу.

Судом першої інстанції було розглянуто позовну заяву без участі відповідача і третьої особи, які не були повідомленні належним чином про дату, час і місце судового розгляду, не були встановлені причини їх неявки до судового засідання, без їх заяв про розгляд справи без їх участі, що перешкоджало відкриттю провадження у справі, сторони були позбавлені можливості дотримання процесуальних прав інших учасників справи. Також судом першої інстанції було пропущене підготовче провадження, порушено частину 2 статті 272 ЦПК України, права ОСОБА_1 на захист, не було негайно вручено, після проголошення, за заявою ОСОБА_1 копію оскаржуваної ухвали.

Позивачу не було надано право на справедливий і публічний розгляд справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який не вирішив спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру та інші його права надані законодавством України.

Від учасників справи відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, про причини неявки суд не повідомили. З урахування присів частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що за час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2018 року, визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 без участі та присутності матері ОСОБА_2 , наступним чином:

-кожного першого та другого тижня місяця з 18 години п`ятниці по 19 годину неділі;

-перша половина весняних, осінніх та зимових канікул;

-з 01 по 15 липня, з 01 по 15 серпня під час літніх канікул;

-у святкові дні, а також на другий день після дня народження дитини або за домовленістю обох батьків у день народження дитини;

-у разі неможливості побачень з дитиною у визначений день, батько повідомляє матір про дані зміни;

-у випадку хвороби дитини, незадовільних погодних умов, за взаємною згодою батьків допускається перенесення зустрічі з дитиною;

-під час спілкування з дитиною батько та мати зобов`язані створювати умови, які не шкодять життю та здоров`ю, а також моральному стану дитини, не перешкоджати в спілкуванні з дитиною іншому з батьків.

Встановлено право ОСОБА_1 щодо спілкування з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, право безперешкодно відвідувати навчальні, дошкільні заклади де навчаються, виховуються діти.

Встановлено, що у дні визначені для спілкування та виховання, батько ОСОБА_1 особисто забирає та особисто повертає дітей за місцем проживання матері ОСОБА_2 .

За умови попередження матері не менш ніж за одну добу та її згоди надати можливість спілкування батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у будні дні поза навчальний час.

Надано право батькам змінювати час спілкування батька з дитиною за взаємною згодою батьків.

Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року, внесено виправлення в рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2018 року, зазначивши вірним в пункті першому абзацу другого резолютивної частини рішення «- кожного першого та третього тижня місяця з 18 години п`ятниці по 19 годину неділі».

Суд першої інстанції розглянув позовну заяву у порядку статті 435 ЦПК України як заяву стягувача про зміну способу виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2018 року.

Із цим не можна погодитись з огляду на таке.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

За приписами частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів-зміст позовних вимог що до кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Частинами 1, 3, 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За матеріалами справи встановлено, що 30 липня 2024 року через канцелярію Ленінського районного суду м. Миколаєва Семерей М.М. звернувся до суду з позовною заявою, де зазначив сторони по справі, а саме себе позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , назвавши позов про зміну способу виконання рішення суду.

При викладенні обставин зазначив, що його колишня дружина ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2018 року, залишила територію України та вивезла дітей до іншої країни без його відома.

За припущеннями ОСОБА_1 відповідач вчиняє дії на шкоду його дітям, застосовуючи домашнє психічне насильство з метою припинення спілкування дітей з батьком, що порушує його права як батька дітей щодо вільного спілкування з дітьми та участі у їх вихованні. За таких обставин він звертався до органів поліції та прокуратури, однак позитивних результатів не досягнуто.

З посиланням на викладене ОСОБА_1 визначити місцем проживання дітей: дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем проживання батька ОСОБА_1 . При цьому помилково зазначаючи, що така вимога є зміною способу і порядку виконання зазначеного судового рішення.

Отже предметом позову є вимога позивача до відповідача про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Підстава позову - це обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, зокрема, не виконання відповідачем судового рішення від 14 вересня 2018 року, вивезення дітей за межі України, протиправність поведінки матері дітей щодо прав батька.

У разі, якщо у суду першої інстанції при отриманні вказаної позовної заяви виникли сумніви щодо порядку звернення ОСОБА_1 та щодо викладених вимог, суддя у цьому випадку має процесуальну можливість залишити позовну заяву без руху, де зобов`язати заявника усунути виявлені судом недоліки позову.

Отже апеляційний суд дійшов до висновку, що з аналізу поданої ОСОБА_1 позовної заяви убачається, що останній пред`явив до відповідачки позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а тому висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, що позивач звернувся із заявою, поданою у порядку статті 435 ЦПК України є помилковим.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про розгляд позовних вимог у порядку, визначеному статтею 435 ЦПК України.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов до переконання, що висновок суду першої інстанції про розгляд справи у порядку, визначеному статтею 435 ЦПК України є помилковим, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи підлягають розподілу за результатами розгляду позовних вимог по суті.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2024 року, скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.