Справа № 755/4963/24
Провадження №2/755/3790/24
УХВАЛА

іменем України

про повернення позовної заяви

"03" травня 2024 р. м.Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В., перевіривши виконання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України за позовною заявою ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про повернення безпідставно отриманих коштів, -

в с т а н о в и в :

19.03.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Моторно (транспортного) страхового бюро України про повернення безпідставно отриманих коштів, яка 20.03.2024 року передана у провадження судді Коваленко І.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

22.03.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

25.04.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, у прохальній частині якої позивач просить витребувати у Голосіївському районному суді міста Києва копії рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28.08.2019 року справа №752/13140/18; ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26.10.2023 року справа № 752/13140/18; рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.01.2024 року справа № 752/13140/18, завірені належним чином та приєднати до матеріалів справи № 755/4963/24.

Вивчивши зміст поданих документів приходжу наступного.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» та у рішенні від 30 травня 2013 року «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Так, підставами для залишення позовної заяви без руху слугувало наступне: копія рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28.08.2019 у справі № 752/13140/18 (провадження 2/752/1998/19), ухвала Голосіївського районного суду м.Києва від 26.10.2023 року у справі № 752/13140/18 (провадження 2/752/2428/24), рішення Голосіївського районного суду від 24.01.2024 року у справі 752/13140/18 (провадження 2/752/2428/24), що подані у вигляді витягу із Єдиного державного реєстру судових рішень, які не завірені належним чином, не містять підпису судді, секретаря, гербової печатки суду, відмітки про набрання законної сили. Крім того, вище зазначені процесуальні рішення, неможливо однозначно ідентифікувати, оскільки останні не містять ПІБ сторін, що підлягало усуненню позивачем.

Згідно із п.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Дане положення і є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується положення, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тобто, суть даного принципу полягає у тому, що правовий спір ведуть між собою дві сторони - позивач і відповідач.

Даний принцип передбачає реальне покладення обов`язку доказування обставин, що мають значення для справи, на сторони, враховуючи третіх осіб, що беруть участь у справі для повного і об`єктивного винесення судового рішення. Оскільки принцип змагальності має безпосередній зв`язок із процесом доказування, то слід вважати його одним із головних важелів цивільного судочинства.

Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований». Адже саме сторони - позивач і відповідач - у позовному процесі несуть основний тягар доказування. Сторони є основними суб`єктами доказування, їм в силу власної зацікавленості і обізнаності про обставини справи найлегше надати докази або вказати на них.

Суд при цьому повинен незалежно, об`єктивно і неупереджено здійснювати керівництво процесом, роз`яснювати особам, що беруть у ньому участь, процесуальні права і обов`язки, сприяти їм у реалізації їх прав.

Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. (ч. 2 ст.83 ЦПК України).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. (ч.4 ст.83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

В той же час законодавцем передбачені вимоги щодо такої заяви, які визначені ч.2 ст. 84 ЦПК України, а саме у клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

25.04.2024 року позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою на виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22.03.2024 про залишення позовної заяви без руху, фактично не виконує свого процесуального обов`язку - надати належним чином засвідчені копій судових рішень. Натомість, у прохальній частині заяви, без будь-яких обґрунтувань та посилань на норми цивільного процесуального права, просить суд витребувати вказані копії рішень у Голосіївському районному суді міста Києва та приєднати до матеріалів справи № 755/4963/24.

Таким чином, позивачем клопотання про витребування доказів подано як з пропуском встановленого ч.2 ст.83 ЦПК України строку, так і з порушенням вимог ч.4 ст.83 ЦПК України, ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України: без належного обґрунтування причин неподання клопотання про витребування доказів та неподання самих доказів разом з позовною заявою, без доказів того, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу та подання його разом з позовною заявою.

З огляду на викладене, суду не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів.

Підсумовуючи зазначене, суддею встановлено, що при виконанні ухвали суду від 22.03.2024 року позивачем не дотримано приписів ст.ст. 84, 175, 177 ЦПК України, що свідчить про невиконання вимог вищезгаданої ухвали суду.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

З огляду на вищевикладене, позовна заява ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про повернення безпідставно отриманих коштів, підлягає поверненню позивачу.

Частиною 7 ст. 185 ЦПК України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 185, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів позивача - залишити без задоволення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про повернення безпідставно отриманих коштів - вважати такою, що не подана, та повернути суб`єкту звернення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: