КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2816/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року

у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , Державного підприємства «Київське лісове господарство», про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки, -

установив:

У вересні 2021 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , ДП «Київське лісове господарство» про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Зазначений позов обґрунтував тим, що Києво-Святошинською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Бучанського району виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час передачі земельних ділянок у власність для ведення індивідуального садівництва на території Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області.

Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області за №10-12956/15-14с від 23 грудня 2014 року затверджено проект землеустрою, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанського району) Київської області.

На підставі вищезазначеного наказу 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 видано свідоцтво на право власності серії та номером НОМЕР_1 , згідно якого, державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В.

30 грудня 2014 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га, про що внесено інформацію до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24.

Вважає, що вищевказаний наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області та подальша реєстрація права власності на земельну ділянку прийнято з порушеннями земельного та лісового законодавства, оскільки остання відноситься до земель лісового фонду, у зв`язку з чим, наказ та рішення про державну реєстрацію підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню у державну власність.

Зазначає, що спірна земельна ділянка відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», що підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 29 червня 2021 року №322 земельна ділянка з кадастровим номером :09:004:5544 розташована в межах 16 виділу 74 кварталу Ірпінського лісництва ДП «Київський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року.

Крім цього, за інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 25 червня 2021 року №02-432 земельна ділянка з кадастровим номером :09:004:5544 частково розташована на землях лісогосподарського призначення підприємства у кварталі 74 виділа 16 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року, інформацією ДП «Київське лісове господарство» та ВО «Укрдержліспроект».

Зазначає, що за інформаціями ДП «Київське лісове господарство» від 25 червня 2021 року №02-432, а також Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 23 липня 2021 року №04-48/1283 встановлено, що останні згоди на вилучення чи припинення права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :09:004:5544 не надавали.

Крім того, згідно листа Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №23710/0/2-21 рішення про вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення з кадастровим номером :09:004:5544 з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» Кабінетом Міністрів України не приймалось.

Посилається на ту обставину, що під час реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:004:5544 порушено порядок зміни цільового призначення, оскільки проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :09:004:5544 відсутній, погодження на зміну цільового призначення Київським обласним та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Кабінетом Міністрів України не надавалось, що підтверджується відповідною інформацією від 23 липня 2021 року №04-48/1283 та від 21 липня 2021 року №23710/0/2-21.

Зазначає, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області за №10-12956/15-14с від 23 грудня 2014 року про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки лісогосподарського призначення для індивідуального садівництва прийнято всупереч ст.ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 ЗК України, ст. 57 ЛК України, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 21, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 16, 21, 393 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсним.

Вказує, що земельна ділянка, надана у приватну власність оспорюваним наказом Головного управління Держгеокадастру у Київської області мала лісогосподарське призначення та вкрита лісами.

Тобто фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано ОСОБА_1 , що призвело до одержання у власність лісових земель площею 0,1000 га.

Просив суд, усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га, яка розташована в адміністративних межах на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області), шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області за №10-12956/15-14с від 23 грудня 2014 року про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанського району) Київської області.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 0,1000 га, яка розташована в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанського району) шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18496542 від 30 грудня 2014 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області).

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :09:004:5544 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Стягнути з відповідача на свою користь судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні зазначеного вище позову.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури, не погоджуючись зі вказаними судовими рішеннями першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги прокуратура зазначила, що обираючи спосіб захисту порушених прав держави, прокурор узгоджував свою позицію з положеннями ст. 330, 658 ЦК України, згідно якої, право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою майна, а тому за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку, належним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не про витребування такої ділянки від фактичного володільця.

Зайняття лісових ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені з порушенням положень законодавства, слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння.

Власник нерухомого майна не втрачає права володіння навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, вказувала, що критерієм розмежування між негаторним і віндикаційним позовами є доведення неможливості виникнення у громадянина або юридичної особи права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення, що в даній справі і підтверджується належними доказами.

Посилалася також на правові висновки Верховного Суду в постановах від 16 лютого 2022 року в справі №363/669/17, від 12 травня 2022 року в справі №372/4154/18, від 08 червня 2022 року в справі №307/3155/19, від 22 червня 2022 року в справі №367/4140/16, від 11 січня 2023 року в справі №924/820/21, від 07 вересня 2022 року в справі №697/2434/16-ц, від 21 вересня 2022 року, 18 січня 2023 року, 11 січня 2023 року в справах №367/4128/16, №361/1308/19 в аналогічних справах.

Вказувала, що особа не може набути статусу добросовісного володільця земельної ділянки у складі земель з особливим правовим режимом без належного дозволу уповноваженого на те органу, оскільки в силу зовнішніх, об`єктивних обставин, явних і видимих природних ознак земельної ділянки така особа, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про це, зважаючи на презумпцію знання закону.

Відтак, є очевидним факт належності спірної земельної ділянки на праві титульного володіння за державою в особі Київської обласної державної адміністрації та відповідно неможливість виникнення такого права у ОСОБА_1 .

Просила суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшов відзив, в обґрунтування якого зазначила, що прокурор не довів допустимими і достовірними доказами те, що земельна ділянка кадастровий номер 222484400:09:004:5544 частково розташована на землях лісогосподарського призначення квартал 74 виділ 16 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Також, не було надано жодного доказу про неможливість набуття у приватну власність земель лісогосподарського призначення кварталу 74 виділу 16 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Вказує, що фактично прокурором було заявлено негаторний позов, але з віндикаційними вимогами, що є правовим нігілізмом, оскільки віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними.

Крім того, позовні вимоги прокурора стосувались усієї земельної ділянки кадастровий номер 222484400:09:004:5544, хоча у позовній заяві він сам зазначає, що вона лише частково розташована на землях лісогосподарського призначення квартал 74 виділ 16 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Просила суд, відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

У судовому засіданні представник Київської обласної прокуратури - Батюк І.В. вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - Тарновецький П.Я. заперечив, щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №264177010 від 02 липня 2021 року земельна ділянка площею 0,1 га з кадастровим номером :09:004:5544 із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Дмитрівська сільська рада належить на праві власності ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області за №10-12956/15-14с від 23 грудня 2014 року затверджено проект землеустрою, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанського району) Київської області, що підтверджується копією вказаного Наказу, наявною в матеріалах справи.

На підставі вищезазначеного наказу 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 видано свідоцтво на право власності серії та номером НОМЕР_1 , згідно якого, державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В.

30 грудня 2014 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :09:004:5544 площею 0,1000 га, про що внесено інформацію до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №264177010 від 02 липня 2021 року.

Згідно відповіді на лист прокурора, наданої ВО «Укрдержліспроект» від 29 червня 2021 року №322 та наданих фрагментів з публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :09:004:5544 розташована в межах 16 виділу 74 кварталу Ірпінського лісництва ДП «Київський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року.

Листом від 25 червня 2021 року №02-432 ДП «Київське лісове господарство» повідомило прокурора про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :09:004:5544 частково розташована на землях лісогосподарського призначення підприємства у кварталі 74 виділа 16 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Відповідно до листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 23 липня 2021 року №04-48/1283, останнє згоди на вилучення чи припинення права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :09:004:5544 не надавало.

Як вбачається з листа Юридичного департаменту Київської обласної державної адміністрації від 05 серпня 2021 року №482, Київська обласна прокуратура надіслала на адресу Київської обласної державної адміністрації лист від 12 липня 2021 року за №418 вих-21 в якому зазначила, що Київська обласна державна адміністрація є належним суб`єктом владних повноважень до компетенції якого віднесені повноваження по захисту інтересів держави у спірних правовідносинах та просила повідомити Київську обласну прокуратуру про вжиті Київською обласною державною адміністрацією заходи, щодо усунення вказаних порушень і повернення земельних ділянок у власність держави (пред`явлення позову тощо), або повідомити про неможливість звернення до суду з вказаних питань з метою вжиття заходів представницького характеру Київською обласною прокуратурою в порядку, визначеному ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

У відповідь на лист прокурора Юридичний департамент Київської обласної державної адміністрації повідомив, що Київська обласна державна адміністрація не володіє інформацією, яка необхідна для обґрунтування позовної заяви, а також іншими доказами, що підтверджують обставини, які стосуються спірних правовідносин і необхідні для підготовки позовної заяви відповідно до вимог процесуального законодавства України, у зв`язку з чим заходи, спрямовані на повернення спірних земельних ділянок у власність держави Київською обласною державною адміністрацією не вживались.

Листом від 03 вересня 2021 року №730 вих-21 заступник керівника Київської обласної прокуратури повідомив Київську обласну державну адміністрацію про пред`явлення позову до суду.

Відповідно до листа Держлісагенства за №02-18/10929-21 від 22 грудня 2021 року, наданого у відповідь на адвокатський запит Тарновецького П.Я. , в Держлісагенстві відсутні рішення про затвердження лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп».

ДП «Київське лісове господарство» у відповідь на адвокатський запит листом від 17 січня 2022 року за №01-31 повідомило адвоката Тарновецького П.Я. про те, що проект землеустрою про надання в постійне користування ДП «Київське лісове господарство» земельної ділянки, а саме кв. 74 Ірпінського лісництва на даний час не розроблений. Землі лісогосподарського призначення, що розташовані в кв. 74 Ірпінського лісництва знаходяться в постійному користування підприємства відповідно до п. 5 Перехідних положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, які до набрання чинності Земельним кодексом України передані їм на такому праві.

Розпорядження Києво-Святошинської РДА №493 від 27 червня 2019 року «Про надання ДП «Київське лісове господарство» дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення у постійне користування земельних ділянок для ведення лісового господарства» в межах с. Дмитрівка та с. Капітанівка підприємством не реалізоване через відсутність фінансів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_1 , заступник керівника Київської обласної прокуратури позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки не заявив, тому заявлені ним позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності та повернення спірної земельної ділянки не є ефективним способом захисту права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (п. 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (п. 63), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (п. 71)).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі №922/1830/19 (провадження №12-91гс20), викладено правовий висновок, згідно якого, в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в ч. 3 ст. 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою ст. 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року в справі №923/876/16.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), від 27 жовтня 2021 року в справі №127/6686/21, провадження №61-12983св21).

Вирішуючи питання про ефективність обраного прокурором способу захисту цивільного права, суд першої інстанції встановив, що у справі, яка розглядається, позивач просив, зокрема, усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому негаторний позов (ст. 391 ЦК України) - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Натомість, предметом віндикаційного позову (ст. 387 ЦК України) є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц, яка була належним чином врахована судом першої інстанції, викладено правовий висновок про те, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Зокрема, в п. 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в п. 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника.

З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Розглядаючи вимоги негаторного позову прокурора про зобов`язання відповідача повернути на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку, суд першої інстанції встановив, що за відповідачем зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, а прокурор позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки не заявив.

Оскільки у справі, що переглядається, прокурором пред`явлено негаторний позов про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, а не віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обрання прокурором неефективного способу захисту у спірних правовідносинах, оскільки спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Також апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в п. 100 - 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі №488/2807/17 (провадження №14-91цс20), в якій Великою Палатою Верховного Суду надавалася оцінка ефективному способу захисту при порушенні інтересів держави як власника земель лісогосподарського призначення, а саме, що «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 72)).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки.

Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) викладено висновок про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги, що при обранні способу захисту порушених прав держави (усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення) прокурор виходив з положень ч. 1 ст. 15, ст. 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту, які узгоджуються з наведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, та не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про правильність обраного ним способу захисту права у вигляді негаторного позову, адже фактичні обставини справи, підтверджені належними доказами, та положення ст. 56, 84 ЗК України, ст. 12 ЛК України безумовно вказують на неможливість виникнення у відповідача права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, а також, що у даній справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16, жодним чином не заперечують необхідності та обґрунтованості захисту порушених прав держави шляхом пред`явлення саме негаторного позову з метою повернення земель лісогосподарського призначення, які є обмеженими в цивільному обороті, становлять єдиний лісовий масив і на відповідній правовій підставі не вибували і не могли вибути з державної влади, є помилковими та не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, з огляду на встановлений судом першої інстанції факт реєстрації права власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів відхиляє посилання прокурора на правові висновки Верховного Суду в постановах від 16 лютого 2022 року в справі №363/669/17, від 12 травня 2022 року в справі №372/4154/18, від 08 червня 2022 року в справі №307/3155/19, від 22 червня 2022 року в справі №367/4140/16, від 11 січня 2023 року в справі №924/820/21, від 07 вересня 2022 року в справі №697/2434/16-ц, від 21 вересня 2022 року, 18 січня 2023 року, 11 січня 2023 року в справах №367/4128/16, №361/1308/19, як нерелевантні, оскільки у них установлено інші обставини, ніж у справі, яка переглядається, у наведених постановах Верховного Суду висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Апеляційний суд враховує, що відмова в позові через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає повторному зверненню до суду з вимогами, які відповідають змісту порушеного права, характеру правопорушення, та спроможні забезпечити поновлення порушеного права.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба