Дата документу 29.04.2024Справа № 554/3485/24
Провадження № 4-с/554/48/2024
У Х В А Л А

Іменем України

29 квітня 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді Гольник Л.В., секретаря судового засідання Михайленко К.О., розглянувши у судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Павелком Русланом Сергійовичем, на бездіяльність посадових осіб Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області,

в с т а н о в и в:

04.04.2024 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла скарга ОСОБА_1 , подану адвокатом Павелком Р.С. на бездіяльність посадових осіб Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області. В обкутування скарги посилається на те, що у ВДВС Хорольського районного управління юстиції, правонаступником якого на даний час є Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебували два виконавчих провадження ВП №30763382 від 19.01.2012 року, ВП №33709795 від 03.08.2012 року.

19.01.2012 року на підставі ухвали Октябрського районного суд м. Полтави від 14.10.2011 року про забезпечення позову у справі №2-6398 за позовом ПАТ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк»17 206,29 грн., державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №30763382, та разом з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 (реєстраційний номер обтяження №12077618). У зв`язку з фактичним виконанням ухвали Октябрського районного суд м. Полтави від 14.10.2011 року (накладенням арешту) виконавче провадження було закінчено. В подальшому на підставі виконавчого листа у справі №2-6398 Октябрського районного суду м.Полтави від 28.05.2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №33709795, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» 17 306,29 грн. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження ВП №3709795 було накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_1 (реєстраційний номер обтяження №12825646). Під час примусового виконання державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні 28.05.2012 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за п.10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та направлено за належністю до іншого ДВС. В подальшому ОСОБА_1 зобов`язання було виконано в повному обсязі. Згадані вище виконавчі провадження були знищені у 2015 році, однак виконавець не зняв арешти, накладені з метою виконання виконавчих документу. Скаржник ОСОБА_1 звертався до ВДВС із письмовими та усними заявами про зняття арештів з належного йому нерухомого майна, однак арешти знято не було. Стягувач в подальшому виконавчі листи повторно не подавав, жодних претензій не висловлював.

Зняти арешт у позасудовому порядку неможливо через відсутність в органах державної виконавчої служби матеріалів виконавчого провадження, у якому здійснено накладення арешту, в зв`язку з чим скаржник змушений звернутися до суду.

Ухвалою судді від 04.04.2024 року відкрито провадження за скаргою та призначена справу до розгляду.

16.04.2024 року до суду надійшов відзив з Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області, в якому державний виконавець вказав, що дійсно на виконанні у ВДВС перебували виконавчі провадження ВП №30763382 від 19.01.2012 року, ВП №33709795 від 03.08.2012 року, які були завершені на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», арешти з майна не знімались, виконавчий документ було повернуто стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк», а не до суду, а тому підстав для скасування арешту не було. Жодних документів, які підтверджують сплату боргу на користь ПАТ КБ «Приват Банк» згідно вищезазначених виконавчих листів скаржником до відділу не було надано, документи щодо сплати виконавчого збору відсутні. При розгляді скарги покладався на розсуд суду.

У судове засідання скаржник та його представник не з`явились, в скарзі прохали проводити розгляд у їх відсутність.

У судове засідання державний виконавець не з`явився, надав заяву про розгляд скарги у його відсутність.

У судове засідання представник стягувача не з`явився, заяв та клопотань до суд не подавав.

Фіксування даного судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про задоволення скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».(ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями частин 2 і 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що 14.10.2011 року ухвалою Октябрського районного суд м. Полтави у справі №2-6398/11 за позовом ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми заявлених позовних вимог 17306,29 грн. Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь які дії по відчуженню вищезазначеного майна.

06.12.2011 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 17206,29 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» державне мито в сумі 173,06 грн. і витрати по інформаційно-технічному забезпеченню розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього 293,06 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму у розмірі 1950 грн. за надання юридичних послуг та витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 100,00 грн.

Згідно з відповіддю Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області №1728/17448 від 01.12.2020 у відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження №30763382 з виконання ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 14.10.2011 про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми заявлених позовних вимог 17306,29 грн. 24.01.2012 року виконавче провадження закінчено в зв`язку з фактичним виконанням.

03.08.2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №33709795 з виконання виконавчого листа №2-6398/11, виданого 28.05.2012 року Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу в сумі 17306,29 грн. 23.08.2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт.

Відповіддю ДВС на адвокатський запит стверджується, що матеріали виконавчих проваджень були знищені після закінчення терміну зберігання.

ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його клопотань про зняття арешту.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Аналогічні положення містяться і у чинній редакції Закону.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Встановлено, що після повернення стягувачу виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, боржник повідомив виконавчу службу про повне виконання зобов`язань за кредитним договором та просив зняти арешт із належного йому майна.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед стягувачем у добровільному порядку за погодженням зі стягувачем. Державний виконавець, відмовляючи у знятті арешту, діяв неправомірно.

За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 12 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного суд вважає, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання посадових осіб Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна боржника.

За змістом ч. 2, ч. 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги, - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях ВП №30763382 та ВП №33709795.

Зобов`язати посадових осіб Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , яке накладене в рамках виконавчих проваджень ВП №30763382 та ВП №33709795.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.В.Гольник