УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року

м. Київ

справа № 369/12502/20

провадження № 61-5362ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Олена Павлівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та купівлі-продажу майнових прав,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та купівлі-продажу майнових прав.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 17 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, тобто судові рішення оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на такі підстави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що заміна кредитора відбувається згідно з імперативною вказівкою цивільного законодавства без повідомлення боржника. До нового кредитора права та обов`язки переходять у тому обсязі, яким володів на момент передачі попередній кредитор. Позивач не надав доказів того, що ним виконано у повному обсязі зобов`язання перед попереднім кредитором, а також того, у який спосіб оспорюваним договором був змінений обсяг його прав та обов`язків. Також позивач не є стороною оспорюваного договору

Отже, спірні правовідносини склалися на підставі вимоги позивача про визнання недійсним зобов`язання, стороною якого він не є.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Приписи статті 15 ЦК України встановлюють, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Положення частини другої статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Законодавець у статті 203 ЦК України встановив, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також приписи статті 215 ЦК України містять перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме:

1. недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою-п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу;

2. якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним;

3. якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дає підстави для висновку про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або запобігати порушенню цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Позовні вимоги стосуються визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, зокрема, за кредитним договором, боржником за яким є позивач ОСОБА_1 . Сторонами договору відступлення прав вимоги згідно з встановленими судами обставинами є ПАТ «Дельта Банк» (попередній кредитор) та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» (новий кредитор).

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором.

Особливістю відступлення права на підставі правочину (договору) є те, що такий правочин одночасно:

1) змінює суб`єктний склад зобов`язання на стороні кредитора;

2) як договір купівлі-продажу регулює відносини між його сторонами, при цьому обов`язком боржника (первісного кредитора) є передача новому кредитору прав в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України), документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України)

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов'язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов'язання.

Наслідки заміни кредитора в ході цесії визначені статтею 519 ЦК України, за змістом якої первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Приписи статті 516 ЦК України встановлюють, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Зазначене дає підстави для висновку, що укладений договір про відступлення прав вимоги стосується зміни обсягу цивільних прав та обов`язків ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс», які є сторонами договору, водночас, заміна кредитора у договорі не впливає на обсяг прав та обов`язків за кредитним договором, стороною якого є боржник і позивач ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, аналізуючи підстави недійсності договору відступлення прав вимоги, оспорюваного однією зі сторін договору, крім іншого акцентувала увагу на тому, що норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання. Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором:

1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги;

2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Таким чином, цивільне законодавство визначає наслідки заміни кредитора у зобов`язанні виключно для попереднього та нового кредиторів, водночас визначені цивільним законодавством наслідки цесії для боржника стосуються виключно поінформованості боржника щодо чинного кредитора, на користь якого належить виконувати чинне зобов`язання. Але і у випадку неповідомлення боржника про перехід прав та обов`язків кредитора у зобов`язанні до третьої особи негативні наслідки на боржника не розповсюджуються.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.

Отже, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не є стороною оспорюваного договору про відступлення права вимоги. Отже, позивач зобов`язаний був довести, що оспорюваними договорами порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові вказував на те, що позивач не довів факт належного виконання ним зобов`язання перед первісним кредитором чи порушення його прав укладеним договором у інший спосіб, а отже не довів порушення його цивільного права укладенням оспорюваного договору відступлення прав вимоги, стороною якого не є, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таке застосування норми права відповідає правовому висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульованому у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування правового висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній справі Верховний Суд переглядав судові рішення, ухвалені в результаті розгляду позовних вимог сторони договору відступлення прав вимоги, обсягу прав та обов`язків якої стосувався оспорюваний договір.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга необґрунтована.

Відповідно до приписів пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, застосування норми права відповідає правовому висновку Верховного Суду, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Олена Павлівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та купівлі-продажу майнових прав.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров