Справа № 357/3851/24
Провадження № 2/357/2415/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Анатолій Андрійович про визнання іпотечного договору недійсним та скасування записів про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір, укладений 14.02.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію іпотеки № 66408458 від 14.02.2023 та рішення про державну реєстрацію обтяжень № 66608392 від 14.02.2023року.

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.11.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на загальну суму 3 290 000 грн., що еквівалентно 82 250 дол. США., з кінцевим строком повернення - 31.12.2022 року. На підтвердження намірів щодо повернення та гарантій повернення коштів, ОСОБА_2 окрім виданої розписки до договору позики на підтвердження факту отримання грошових коштів, надав позивачу наступні заяви: заяву про накладення заборони на відчуження належного відповідачу нерухомого майна від 12.12.2022, яка була реалізована, шляхом надання її суб`єкту реєстраційних дій; заяву про заборону відчуження належних відповідачу транспортних засобів від 12.12.2022; гарантійний лист щодо зобов`язань відповідача не відчужувати своє рухоме і нерухоме майно від 12.12.2022, зокрема і спірну квартиру в той чи інший спосіб, до повного виконання грошових зобов`язань перед позивачем. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики ( справа № 357/1928/23). Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було забезпечено позов шляхом накладення арешту на все майно відповідача ( справа № 357/1495/23). Позивач вказує, що відповідач для уникнення можливості втрати майна звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про поділ майна подружжя та рішенням суду від 13.07.2023 по справі № 357/3362/23 було здійснено поділ спільного майна подружжя, а тому позивач вважає, що він втратив право на отримання об`єкту в цілому, а лишилась тільки його частка (1/2). Згідно з інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно та рішення про поділ майна подружжя, відповідач, під час дії ухвали про накладення арешту на майно, уклав 14.02.2023 договір позики грошових коштів та іпотечний договір з ОСОБА_3 , про що в Державний реєстр був внесений запис № 49238365 - про іпотеку, та прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66408458 від 14.02.2023. Також був внесений запис про обтяження нерухомого майна - 49409486 згідно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66408527 від 14.02.2023. Позивач вважає, що ОСОБА_2 вчинив всі дії, спрямовані на відчуження свого нерухомого майна з метою уникнення відповідальності (майнової) за зобов`язаннями перед позивачем, зокрема під час дії ухвали про забезпечення позову. Позивач посилаючись на ст. 234 ЦК України, вказує, що договір позики та договір іпотеки є фіктивними, що свідчить про недобросовісність відповідача попри гарантійний лист, що був виданий відповідачем про не укладення будь -яких правочинів, а також вчинення вказаних дій під час дії ухвали про забезпечення позову. В підтвердження своєї позиції, позивач послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 369/11268/16-ц.

Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач заперечує факт реального отримання від позивача грошових коштів у позику у розмірі 3 290 000,00 грн. та стверджує, що позивач змусив написати розписку про отримання грошових коштів у позику минулим числом з метою відшкодування нестач на підприємстві, які, на думку позивача, виникли в процесі виконання відповідачем трудових обов`язків та за наступних обставин. 11.01.2018 ОСОБА_2 було прийнято за основним місцем роботи на посаду директора Білоцерківської філії ТОВ «СЕЛМ АГРО» на підставі наказу №Пр-27-45 від 10.01.2018, директором та одним із засновників якого є ОСОБА_1 02.12.2022 відповідачу стало відомо, що працівниками ТОВ «СЕЛМ АГРО» під час проведення планової ревізії була виявлена нестача в Білоцерківській філії ТОВ «СЕЛМ АГРО» у розмірі понад 3 000 000,00 грн. Того ж дня, 02.12.2022 директор ТОВ «СЕЛМ АГРО» ОСОБА_1 зустрівся з відповідачем в центрі с. Мошна Черкаської області, в автомобілі Позивача марки «Лексус», де останній, без проведення службового розслідування та встановлення причин нестачі, звинувачуючи відповідача у наявності нестачі, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності як матеріально відповідальну особу за спричинення збитків в особливо великих розмірах, під психологічним тиском, змусив відповідача під диктовку написати розписку минулим числом, згідно з якою відповідач, нібито, 01.11.2022р. взяв у позивача в борг 3 290 000,00 грн., що відповідає еквіваленту 82 250,00 доларів США та зобов`язується їх повернути до 31.12.2022. Наказом ТОВ «СЕЛМ АГРО» №0323-2 від 06.03.2023, відповідача було звільнено з посади директора Білоцерківської філії ТОВ «СЕЛМ АГРО» у зв`язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця, згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Представник відповідача вказує, що між позивачем та відповідачем були суто робочі відносини, необхідності отримувати у борг такої значної суми, на такий маленький строк (два місяці), при отриманні невеликої заробітної плати, у Відповідача не було, відповідач не набував після 01.11.2022 будь-якого цінного майна, нерухомості чи автомобілів, що зайвий раз підтверджує відсутність реального факту передачі грошових коштів.

З метою часткового повернення позивачу боргу вже за розпискою, 31.12.2022 відповідач позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 097 058,00 гри., що в еквіваленті становило 30 000,00 доларів США, про що написав розписку та в забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо повернення позичених коштів, відповідач передав ОСОБА_3 належні йому транспортні засоби разом з документами та ключами від них. 31.12.2022 ОСОБА_2 , в центральному офісі ТОВ «СЕЛМ АГРО» в рахунок часткового погашення боргу за розпискою від 01.11.2022, передав позивачу грошову суму в розмірі 1 200 000,00 грн., які включали в себе позичені в ОСОБА_3 кошти в сумі 1 097 058,00 грн. та особисті заощадження відповідача в сумі 102 942,00 грн. В подальшому, оскільки у відповідача виникла необхідність у використанні переданих ОСОБА_3 в забезпечення виконання своїх зобов`язань транспортних засобів для власних потреб, відповідач запропонував ОСОБА_3 забезпечити виконання ним своїх зобов`язань за отриманою позикою в інший спосіб, а йому повернути транспортні засоби. Так, було досягнуто домовленості щодо передачі в заставу належної відповідачу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 097 058,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларів США. Також, 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, з метою забезпечення виконання договору позики грошових коштів, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

Представник відповідача зазначає, що позивачем не доведено достовірними та достатніми доказами, що між відповідачем та третьою особою виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором іпотеки від 14.02.2023 та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором. Натомість, у спірних правовідносинах письмовий характер договору позики за яким відповідач отримав у власність грошові кошти, які передав позивачу в рахунок часткового виконання своїх зобов`язань за розпискою від 01.11.2022, та письмовий характер договору іпотеки, яким забезпечено виконання договору позики, шляхом передачі в іпотеку третій особі спірної квартири, свідчить про реальне настання правових наслідків обумовлених спірними правочинами, а тому спірний договір іпотеки не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки принаймні одна сторона цього правочину прагнула настання певних правових наслідків. Позивачем не доведені обставини, які можуть свідчити про наявність правових підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України, для кваліфікації оскаржуваного правочину як фіктивного та визнання його недійсним. Відповідач не відчужував належну йому квартиру. Спірний іпотечний договір був укладений до відкриття провадження у справі №357/1928/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позивачем не надано і у матеріалах справи відсутні докази щодо відсутності у відповідача іншого майна, окрім спірної квартири, за рахунок якого він міг би виконати свої зобов`язання перед позивачем і що саме за рахунок належної відповідачу квартири мало б відбуватись виконання ним боргових зобов`язань перед позивачем. Представник відповідача стверджує, що у власності відповідача наявне інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем, а тому доводи позивача, які зводяться до того, що оспорюваний договір іпотеки укладений з метою уникнення боргових зобов`язань, є помилковими.

Окрім того, у відзиві вказано, що відповідачу ОСОБА_2 не було відомо, а третій особі ОСОБА_3 і не могло бути відомо про те, що 10.02.2023 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області була постановлена ухвала у справі № 357/1495/23, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, оскільки така ухвала була постановлена за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову. При цьому, виходячи зі змісту вказаної ухвали, на підставі ч. 13 ст. 7 ЦПК України заява про забезпечення позову була розглянута судом в порядку письмового провадження, тобто без участі ОСОБА_2 і без повідомлення про розгляд справи №357/1495/23. Представник відповідача вказує, що відомості до Державного реєстру про накладення арешту на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2023 у справі № 357/1495/23 (номер запису про обтяження: 49409486), були внесені державним реєстратором, лише 01.03.2023, тобто вже після укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного договору іпотеки від 14.02.2023р. Представник відповідача стверджує, що відповідачем не порушено умови гарантійного листа від 12.12.2022 у якому відповідач зобов`язався не відчужувати, зокрема, спірну квартиру, оскільки відчуження квартири АДРЕСА_3 , не відбулося, майно і надалі залишається у власності відповідача. Окрім того, гарантійний лист не підпадає під жодне з понять: «правочин», «господарський договір», «спосіб забезпечення виконання зобов`язань», тощо.

Третя особа ОСОБА_3 подала письмові пояснення по суті спору, в яких зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог. 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 097 058,00 грн., що еквівалентно - 30 000,00 доларів США, строком до 14 лютого 2024 року, про що було також складено відповідну розписку. З метою забезпечення виконання вказаних зобов`язань ОСОБА_2 передав в заставу належні йому транспортні засоби, а також ключі та свідоцтва про реєстрацію вказаних транспортних засобів. Згодом ОСОБА_2 попросив повернути йому транспортні засоби, а виконання своїх зобов`язань за отриманою позикою запропонував забезпечити за рахунок земельних ділянок, житлового будинку або квартири. Так, третя особа повернула транспортні засоби та погодила з ОСОБА_2 передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_3 . Нотаріусом було роз`яснено, що для того щоб укласти та нотаріально посвідчити іпотечний договір, має бути укладений письмовий договір позики, який також посвідчується нотаріусом, а тому 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, та з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики грошових коштів, 14.02.2023р. було укладено іпотечний договір, яким ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 .

Третя особа вказує, що позивачем не доведено суду відсутність в учасників оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки, а також наявність умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору. Натомість, дії сторін свідчать про реальне настання правових наслідків обумовлених спірними правочинами, а тому договір іпотеки не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки принаймні одна сторона цього правочину прагнула настання певних правових наслідків. Оспорюваний іпотечний договір і договір позики нотаріально посвідчені, зареєстровані у відповідному реєстрі, відповідач отримав грошові кошти, а ОСОБА_3 отримала в іпотеку нерухоме майно. ОСОБА_3 стверджує, що їй не було відомо про наявність арешту майна, власником якого є ОСОБА_2 , а тому посилання позивача, як на ознаку фіктивності оспорюваного правочину, те, що договір іпотеки був укладений під час дії арешту на майно, яке належить відповідачу, не відповідає дійсності.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому вказала, що відповідач власноручно написав гарантійний лист, в якому ствердив, що будь-який правочин, який буде вчинений з його майном, буде нікчемним та таким, що спрямований на уникнення виконання зобов`язань. Також вказує, що не відповідають дійсності твердження відповідача про отримання коштів в борг від третьої особи для задоволення вимог позивача, оскільки відповідач 31.12.2022 частково повернув ОСОБА_1 позику, а договір позики відповідачем з ОСОБА_3 було укладено 14.02.2023року.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 15.03.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання (а.с. 50-51).

22.03.2024 на адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_6 про долучення до матеріалів справи документів (а.с. 57-60), заява про залучення до розгляду справи, в якості третьої особи ОСОБА_4 (а.с. 61-63).

17.04.2024 представник відповідача ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 64-100).

Ухвалою суду від 17.04.2024р., занесеною до протоколу судового засідання, залучено до розгляду справи в якості третьої особи ОСОБА_4 , долучено до матеріалів справи відзив, задоволено клопотання представника позивача про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції, клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору позики (а.с. 102-104).

02.05.2024 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 112-116).

06.05.2024 на адресу суду від приватного нотаріуса Деруна А.А. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 117).

08.05.2024 ОСОБА_3 подала заяву про надання копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження по справі (а.с. 119).

14.05.2024 ОСОБА_3 подала письмові пояснення третьої особи щодо позову (а.с. 120-127).

Ухвалою суду від 23.05.2024, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті, долучено до матеріалів справи пояснення третьої особи та відповідь на відзив (а.с. 128-129).

07.06.2024 представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 131-139).

02.08.2024 на адресу суду від представника позивача ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення (а.с. 147-155).

22.08.2024 представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (а.с. 156-157).

26.08.2024 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи (а.с. 158-161).

24.08.2024 представник відповідача ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» подав клопотання про долучення до матеріалів справи іпотечного договору (а.с. 162-173).

26.09.2024 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 181-186).

09.10.2024 представник відповідача ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Мельніченко А.М. підтримала позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у поданих поясненнях щодо позову просила здійснювати розгляд справи за її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Анатолій Андрійович в судове засідання не з`явився, 08.10.2024 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності приватного нотаріуса.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Встановлено, що 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 234 (а.с.165-172).

Згідно з пунктом 1.1. іпотечного договору, цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору позики грошових коштів (а також з усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору позики), укладеного 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 232, за умовами якого, ОСОБА_2 зобов`язаний до 14 лютого 2024 року повернути Іпотекодержателю заборгованість у розмірі 1 097 058,00 грн., що еквівалентно - 30 000,00 USA. Сума грошей, що повертається в національній валюті України, має відповідати в еквіваленті 30 000,00 USA, за офіційним курсом НБУ для UAH на дату повернення позики.

Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 .

Встановлено, що 01.11.2022 ОСОБА_2 склав розписку про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 290 000,00 грн., зобов`язався повернути вказані кошти до 31.12.2022 (а.с. 13).

Встановлено, що 12.12.2022 ОСОБА_2 написав заяву про накладення заборони на відчуження належного йому майна : земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0102; земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0101; житловий будинок АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 14).

Встановлено, що 12.12.2022 ОСОБА_2 написав заяву про накладення заборони на відчуження транспортних засобів, а саме : автомобіль марки HONDA CIVIC, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_2 , так як вони знаходяться в заставі по розписці, наданій ОСОБА_1 (а.с. 15).

Також, 12.12.2022 ОСОБА_2 склав гарантійний лист, яким гарантував ОСОБА_1 , що він являється власником наступного майна: земельної ділянки з кадастровим номером :01:038:0102; земельної ділянки з кадастровим номером :01:038:0101; житлового будинку АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_5 ; автомобіля марки HONDA CIVIC, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_2 . Та зобов`язався не відчужувати вищевказане майно до повного виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , а також вказав, що всі правочини, які він вчинить, будуть нікчемні та недійсні, зроблені з метою виведення майна з-під забезпечення вимог перед ОСОБА_1 (а.с. 16).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2023 по справі № 357/1495/23 задоволено частково заяву ОСОБА_1 , вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: 1) земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0102, площею 0,1325 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214; 2) земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0101, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214; 3) житловий будинок загальною площею 40,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214; 4) квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2241255, які належать ОСОБА_2 на праві власності (а.с. 20-22).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2023 року по справі № 357/3362/23 задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_9 про поділ спільного сумісного майна, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором міни від 14.08.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Моцною Д.Г. за №1-2920;

- житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 40,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.12.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4631;

- земельну ділянку, площею 0,2100га, кадастровий номер :01:038:0101, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.12.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4635;

- земельну ділянку, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.12.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4639.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності:

- на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 020), загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м;

- на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею - 40,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2100га, кадастровий номер :01:038:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності:

- на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 020), загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м.;

- на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею - 40,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2100га, кадастровий номер :01:038:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 26-31).

Встановлено, що згідно з наказом № Пр-27-45 про прийняття на роботу від 10.01.2018 ОСОБА_2 з 11.01.2018 був прийнятий на роботу на посаду директора філіалу Білоцерківської філії ТОВ «Селм Агро» (а.с. 92), керівником якого є ОСОБА_1 (а.с. 88).

На підставі наказу № 0323-2 генерального директора ТОВ «Селм Агро» Ворони Ю.Г., ОСОБА_2 було звільнено з посади директора у зв`язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця, згідно пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України (а.с. 93).

З акту № 1 від 01.03.2023р. службового розслідування причин нестачі ТМЦ на складі Білоцерківської філії ТОВ «Селм Агро» вбачається, що службовим розслідуванням в період з 14.12.2022 по 28.02.2023 встановлено, що при проведенні річної інвентаризації на складі Білоцерківської філії ТОВ «Селм Агро» виявлено нестачу ТМЦ на загальну суму 4 287 245,60 грн., що відображено в акті інвентаризації № 162 від 12.12.2022 та Протоколі розбіжностей інвентаризаційної комісії від 12.12.2022. Причиною нестачі є неналежна організація виробничо-господарської діяльності філії директором Білоцерківської філії ТОВ «Селм Агро» Березенком О.А., його бездіяльність щодо організації належного обліку наявних на складі матеріальних цінностей і звітної документації про їх рух (а.с. 95-97).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, відповідно до статті 204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом не дійсним, що передбачено ч.2 ст.234 ЦК України.

Із правового висновку викладеного у Постанові Верховного суду від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін. При цьому, слід враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

У постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, вказав, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч.ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 754/2450/18).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 ЦК України).

За змістом статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі ідентифікатор об`єкта будівництва в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до укладення іпотечного договору), кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності (спеціальне майнове право) іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Так, як було встановлено судом, 14.02.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 233, яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Укладенню вказаного договору передувало укладення договору позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 232.

Приватним нотаріусом Деруном А.А. були внесені відомості до Державного реєстру речових прав, а саме внесений запис про іпотеку: 49238365, а також відомості про обтяження: 49238417.

З долучених до відзиву доказів, вбачається, що ОСОБА_2 частково повернув кошти ОСОБА_1 у сумі 30 000 дол. США, та залишок заборгованості становить 52 250,00 дол. США (а.с. 87).

Позивачем не надано безперечних доказів в підтвердження, що вказаний договір укладений саме з метою уникнення виконання зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , а також відсутні докази ухилення відповідача від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 , натомість наявні відомості про часткове повернення коштів.

Слід звернути увагу, що спір щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі розписки від 01.11.2022 на даний час є предметом розгляду справи № 357/1928/23, провадження по якій зупинено на час проведення судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу комп`ютерного поліграфа.

Сторона відповідача стверджує, що ОСОБА_2 не позичав кошти у позивача, а насправді мала місце інша природа виникнення зобов`язань, які з`явилися внаслідок нестачі матеріальних цінностей на підприємстві де керівником був відповідач.

Позивач вказує, що укладення договору іпотеки відбулось під час дії ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2023 (справа № 357/1495/23). У випадку, внесення відомостей про обтяження на підставі ухвали суду про забезпечення позову, до укладення спірного договору, нотаріус був би позбавлений можливості оформити іпотечний договір та внести відповідні дані до Реєстру. Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про обтяження № 49409486, на підставі вказаної ухвали суду, було внесено 01.03.2023 державним реєстратором Дудіною-Богдановою Катериною Олександрівною, тоді як договір іпотеки укладений та зареєстрований був 14.02.2023.

В силу вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому відсутні відомості, що ОСОБА_2 було достовірно відомо чи могло бути відомо про накладення арешту на його майно.

Суд звертає увагу, що наразі, майно, передане в іпотеку, є власністю відповідача, не відчужене, укладення іпотечного договору не порушує цивільних прав позивача і визнання недійсним іпотечного договору не призведе до відновлення його прав.

На даний час, не відбувається жодних примусових стягнень за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 . Позивач в судовому порядку бажає стягнути з відповідача заборгованість, але рішення суду про стягнення боргу не має, триває спір між сторонами. Позивач висловлює припущення щодо недобросовісної поведінки відповідача, вказує на наміри ОСОБА_2 уникнути зобов`язання по поверненню боргу і в той же час, представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позбавлені можливості вчинити дії по зверненню стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки, оскільки дана квартира перебуває під арештом у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

При розгляді справи позивач не довів, що укладений іпотечний договір призвів до порушення його прав, унеможливив виконання боргових зобов`язань відповідача. Натомість, встановленим є те, що відповідач залишається власником всього майна, яке у нього було станом на 01.11.2022 року, тобто на дату написання розписки.

Крім того, в належний та передбачений законом спосіб, квартира АДРЕСА_3 , не була об`єктом забезпечення зобов`язань відповідача перед позивачем.

Також, позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений всупереч твердженням, викладеним у гарантійному листі, складеному відповідачем. Однак, законодавство не дає чіткого розуміння гарантійного листа та не визначає його правову природу, він не є ані способом забезпечення виконання зобов`язань, ані правочином чи угодою. Згідно визначень у науковій літературі «гарантійний лист» це службовий лист, який видається суб`єктом господарювання задля підтвердження виконання яких-небудь дій (що можуть бути прописані чи вже прописані в договорі). Гарантійний лист складають, щоб підтвердити фінансово-розрахункові зобов`язання або певні угоди у господарській діяльності.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний іпотечний договір від 14.02.2023 не суперечить вимогам законодавства, не порушує права та інтереси позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

V. Судові витрати.

Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати залишаються за позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_5 заявив про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано: договір № 24/ЦС про надання правничої допомоги від 05.04.2024, укладений між Адвокатським об`єднанням «Компаньйон та партнери», в особі керуючого партнера Батури П.О. та ОСОБА_2 (а.с. 75); додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 24/ЦС від 05.04.2024; платіжну інструкцію № 47133901SB від 18.04.2024 на суму 10 000,00 грн (а.с. 134); платіжну інструкцію № 47480820 SB від 03.05.2024 на суму 10 000,00 грн (а.с. 136).

Згідно пункту 3 додатку №1 до договору про надання правничої допомоги № 24/ЦС від 05.04.2024 сторони домовились, що вартість правничої допомоги за договором складає 20 000,00 грн. та є фіксованою сумою і не змінюється в залежності від обсягу послуг, витраченого адвокатом часу та кількості судових засідань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, зазначено, що при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону N 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону N 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Отже, розмір витрат на правову допомогу, який обгрунтовано стороною відповідача, склав 20 000 гривень.

Сторона позивача не заперечила вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, не подала клопотання про зменшення цих витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 263-266,354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Анатолій Андрійович про визнання іпотечного договору недійсним та скасування записів про державну реєстрацію - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на корсить ОСОБА_2 судові витрати у справі в сумі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень)

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено і підписано 22.11.2024 року

Суддя О. Я. Ярмола