УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 639/4910/23

провадження № 61-6293ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 в 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Вселено ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 , як співвласник квартири за адресою: АДРЕСА_1 , має право користуватися та розпоряджатися спірним майном. Разом з тим відповідач чинить йому перешкоди у користуванні цим майном. За таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у спірну квартиру без визначення часток.

25 квітня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у вказаній справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що з 08 лютого 1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до довідки відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11 серпня 2023 року 01 серпня 2023 року до відділу поліції звернувся з заявою ОСОБА_2 з проханням вжити заходів до колишньої дружини ОСОБА_1 , яка виписала його з квартири АДРЕСА_2 , що була придбана у шлюбі. Опитаний ОСОБА_2 повідомив, що у 2002 році разом з дружиною придбали вказану квартиру. Приблизно 5 років потому шлюб між ними розірвано. Через деякий час прийшов до квартири, однак потрапити не зміг, оскільки замінені замки. Звернувшись до ЦНАП йому повідомили, що з 25 травня 2023 року він знятий з місця реєстрації. На його думку колишня дружина підробила його підпис. Опитана ОСОБА_1 повідомила, що за вказаною адресою вона мешкає з сином. Більше 5 років потому розірвано шлюб з ОСОБА_2 . Він не мешкає з ними більше 10 років. На неодноразові прохання добровільно розподілити майно колишній чоловік не реагує. Вона звернулася до ЦНАП, отримала відповідні документи. Ніяких шахрайських дій стосовно документів вона не робила. Про результати розгляду матеріалу та прийняте рішення заявнику надано письмову відповідь. Йому порадили звернутись до суду з метою вирішення спірних питань. Подальший розгляд матеріалу припинено.

Згідно із довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25 травня 2023 року та 28 серпня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 липня 2001 року, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 24 561,00 грн, які ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 повністю ще до підпису цього договору.

До суду ОСОБА_1 надала копії квитанцій про сплату комунальних послуг.

25 вересня 2023 року мешканцями квартир АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , НОМЕР_1 ОСОБА_7 , НОМЕР_2 ОСОБА_8 , НОМЕР_3 ОСОБА_9 складено акт про не проживання особи за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з грудня 2015 року.

В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , яким про обставини справи відомо зі слів позивача.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що під час перебування сторін у шлюбі ними придбано спірну квартиру. Зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18).

Судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначено, що відповідач не надала суду належні та допустимі докази на спростування презумпції права спільної сумісної власності позивача на квартиру.

Отже, позивач є співвласником вищевказаної квартири та має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23).

На підтвердження обставин перешкоджання позивачу користуватися спірною квартирою, ним було надано суду докази про його звернення до органів Національної поліції України із заявами щодо вжиття заходів до відповідача, яка не пускає його до квартири.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позову.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновку Верховного Суду, на який містяться посилання в касаційній скарзі.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров