ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/302/23 Номер провадження 22-ц/814/1883/24Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Процай В.М.

представник відповідача - адвокат Корзаченко В.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Процай Володимира Миколайовича

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст рішення складений дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі опікуна ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні права власності нерухомим майном та визначення порядку користування, -

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Процай В.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі опікунів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні права власності нерухомим майном та визначення порядку користування, в якому просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати комплект ключів від вказаної квартири, стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з кожної на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по 5 000 грн., вирішити питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі судового рішення за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - по 1/4. Сторони в квартирі не проживають. 17.11.2022 року позивач вирішила відвідати квартиру, однак виявила, що ключі не підходять до замків, які встановлені на вхідних дверях. Двері в квартиру відчинила незнайома жінка, яка повідомила, що квартиру орендує та сплачує орендну плату ОСОБА_2 . Вважає, що їй чиняться перешкоди у користуванні власністю.

21.03.2023 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Процай В.М. про зміну предмету позову (доповнення позовних вимог новими), в якій просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати комплект ключів від вказаної квартири; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: - виділити у користування ОСОБА_5 житлову кімнату №3 на плані технічного паспорта, площею 11,5 кв.м., та балкон (лоджія), площею 2,8 кв.м.; - виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату № НОМЕР_1 на плані технічного паспорта площею 16,7 кв.м.; у спільному користуванні залишити: передню №1 площею 9,6 кв.м., кухню №4 площею 7,1 кв.м., туалет №5 площею 0,9 кв.м., ванну кімнату №6 площею 2,6 кв.м., кладовку №7 площею 2,7 кв.м. на плані тенічного паспорта; стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з кожної на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по 5 000 грн., вирішити питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову (а.с. 32-33).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі опікунів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні права власності нерухомим майном та визначення порядку користування.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопозивачем не було доведено наявності перешкод у користуванні своєю власністю, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

В частині вимог про виділення у користування позивачу кімнати №3 площею 11,5 кв.м та балкону (лоджії) площею 2,8 кв.м., то такий порядок не буде відповідати частці позивача у праві спільної часткової власності, з огляду на те, що частка відповідачів становить 3/4. Крім того, суд враховує, що сторонами не заперечувалось те, що тривалий час вони в спірній квартирі не проживають. Також, позовна заява не містить доводів з приводу того, що позивач має намір проживати в спірному житлі. З огляду на відсутність у сторін спору щодо користування спільною власністю, суд відмовив у задоволенні вимоги про встановлення порядку користуванні майном.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Процай В.М., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що положення ст. 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, незалежно від того, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що з`ясовуючи чи наявні перешкоди у користуванні позивачем як власником своєю власністю, суд приймає до уваги те, що позивачем не було подано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність цих обставин, зокрема того, що на даний час вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю. Суд враховує те, що сторонами не заперечувався факт проживання в спірній квартирі третіх осіб, однак суд вважає, що визнання вказаної обставини не є достатнім для встановлення факту порушення права власності позивача на майно. Зазначене судом не відповідає дійсності, так як позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала про те, що відповідачами у квартирі змінено замки, натомість відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву (абз. 8 арк. 3) зазначає, що нею був змінений непрацюючий замок. При цьому ключі від нового замка позивачу ОСОБА_1 як співвласнику, надано не було. Тобто, одним з відповідачів фактично було визнано у відзиві факт порушення права користування своєю власністю позивача. Суд першої інстанції на зазначену обставину уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що позивачу не чиняться перешкоди у користуванні власністю. Також посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 у відзиві підтверджує і той факт, що вона не повідомляла ОСОБА_1 про намір передати квартиру для проживання переселенцям та про заселення переселенців до спірної квартири без відома та згоди позивача як співвласника. Отже, не зрозумілими є висновки суду першої інстанції про те, що судом не встановлено обставин та суду не надано доказів того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Зміна замка вхідних дверей (без надання дубліката позивачу) та здача квартири в оренду квартирантам (та їх проживання) без відома та згоди позивача, чомусь, на думку суду першої інстанції, навіть за підтвердження цих обставин відповідачкою ОСОБА_2 у відзиві, не є доказами порушення права користування квартирою позивачем. Також категорично не погоджуюється з висновками суду першої інстанції про те, що у сторін відсутній спір щодо користування спільною власністю, у зв`язку з чим і було відмовлено у задоволенні вимоги про встановлення порядку користуванні майном. Суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою зазначає, що виділення в користування позивачу кімнати № 3 площею 11,5 кв.м та балкону (лоджії) площею 2,8 кв.м. не буде відповідати її частці у праві спільної часткової власності, з огляду на те, що частка відповідачів становить , при цьому, посилається на постанову Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15, відповідно-до якої допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Суд першої інстанції повинен вирішити спір по суті, натомість, фактично, відмовляючи у задоволенні позову в частині встановленні порядку користування, судом не розглянуто інші варіанти встановлення порядку користування квартирою та не наведено обгунтування неможливості встановлення такого порядку, а також не розглянуто можливість задоволення позову частково (наприклад відмовлено в частині користування лоджією) тощо. Відмовляючи у позові, принаймні у вимозі передати ключі, суд першої інстанції фактично залишив поза увагою, що позивач позбавлена свого житла, так як навіть не має до нього доступу, тобто, позивачу не залишається іншого варіанту, як проникнути до квартири шляхом виламування вхідних дверей. При цьому, посилається на постанову Верховного Суду від 06.02.2023 року у справі №607/22941/21. Щодо тієї обставини, що сторонами не заперечувалось те, що тривалий час вони в спірній квартирі не проживають, то позивачем у позовній заяві зазначалося, що тривале не проживання позивача у спірній квартирі виникло у зв`язку із конфліктною ситуацією між співвласниками та зміною замка на вхідних дверях квартири. Відносно того, що позовна заява не містить доводів з приводу того, що позивач має намір проживати в спірному житлі, то це не може бути підставою відмови у задоволенні позовних вимог, принаймі, в частині зобов`язання відповідачів не чинити перешкод в користуванні квартирою та зобов`язанні відповідачів передати комплект ключів від вказаної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Корзаченко В.М. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.04.2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні права власності нерухомим майном та визначення порядку користування, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією рішення Автозаводського районного суду м. Кременчук від 15.01.2019 року у справі 524/4272/17 (а.с. 7-12).

У спірній квартирі сторони не проживають, що не заперечувалося учасниками справи.

Суд першої інстанції взяв до уваги те, що факт наявності у позивача права власності на 1/4 частину квартири підтверджується належними та допустимими доказами.

З`ясовуючи чи наявні перешкоди у користуванні позивачем як власником своєю власністю, суд першої інстанції взяв до уваги те, що позивачем не було подано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність цих обставин, зокрема того, що на даний час вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю.

Суд першої інстанції враховував те, що сторонами не заперечувався факт проживання в спірній квартирі третіх осіб, однак суд вважає, що визнання вказаної обставини не є достатнім для встановлення факту порушення права власності позивача на майно.

Інших доказів, які б підтверджували те, що через дії відповідачів позивач не має можливості належним чином здійснювати право власності суду надано не було.

Щодо вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою.

Суд першої інстанції враховував, що відповідно до рішення Автозаводського районного суду м Кременчука від 15.01.2019 року у справі №524/4272/17 частки співвласників розподілені таким чином: ОСОБА_4 1/2, ОСОБА_3 1/4, ОСОБА_1 1/4.

У позові ОСОБА_1 просить виділити їй в користування житлову кімнату №3 площею 11,5 кв.м та балкон (лоджія) площею 2,8 кв.м., а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - житлову кімнату №2 площею 16,7 кв.м., заливши у спільному користуванні передню №1 площею 9,6 кв.м., кухню №4 площею 7,1 кв.м., туалет №5 площею 0,9 кв.м., ванну кімнату №6 площею 2,6 кв.м., кладовку №7 площею 2,7 кв.м.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Положення ст. 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, незалежно від того, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати комплект ключів від вказаної квартири, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати комплект ключів від вказаної квартири; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: - виділити у користування ОСОБА_5 житлову кімнату №3 на плані технічного паспорта, площею 11,5 кв.м., та балкон (лоджія), площею 2,8 кв.м.; - виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату №2 на плані технічного паспорта площею 16,7 кв.м.; у спільному користуванні залишити: передню №1 площею 9,6 кв.м., кухню №4 площею 7,1 кв.м., туалет №5 площею 0,9 кв.м., ванну кімнату №6 площею 2,6 кв.м., кладовку №7 площею 2,7 кв.м. на плані технічного паспорта.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.01.2019 року у справі №524/4272/17 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - по 1/4.

Співвласник ОСОБА_3 визнаний за рішенням суду недієздатним. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26.09.2019 року призначено ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 89).

Співвласники квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживають, у квартирі проживають переселенці, що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 .

Як вбачається з відзиву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Корзаченка В.М. на позовну заяву, за кошти ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , був зроблений ремонт, зокрема, були відремонтовані вхідні двері, змінений непрацюючий замок. Коли почалася війна, то ОСОБА_4 з сином вирішила не переїздити у місто Кременчук та залишилася проживати у місті Обухів Київської області. За згодою власників часток квартири ОСОБА_2 надала притулок у спірній квартирі одній із сімей, яка втікала від війни, за фактичну оплату комунальних послуг, або борги з їх оплати не накопичувалися. Повідомити ОСОБА_1 про намір передати квартиру для проживання переселенцям не було можливо, т.я. її мобільний не відповідав та фактичної адреси для листування вона не залишила, відомо лише, що вона проживає десь у Полтаві (а.с. 82).

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, по справі вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 визнається той факт, що нею під час проведення ремонту був замінений замок на вхідних дверях спірної квартири, а також у квартиру за згоди ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були поселені переселенці, про що не була повідомлена позивач ОСОБА_1 , а тому є доведеною та обставина, що позивачеві чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не звернув увагу на вище вказані фактичні обставини та прийшов до помилково висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою та про передачу ключів від квартири.

Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу стороною відповідача ОСОБА_2 визнається факт вимушеної заміни непрацюючого замка у вхідних дверях у квартиру. З матеріалів справи не вбачається, що після пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні власністю відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку пропонувала позивачу ключі від спірної квартири.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вказана позовна вимога є доведеною, підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови у її задоволенні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Щодо вимоги про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: - виділити у користування ОСОБА_5 житлову кімнату №3 на плані технічного паспорта, площею 11,5 кв.м., та балкон (лоджія), площею 2,8 кв.м.; - виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату № НОМЕР_1 на плані технічного паспорта площею 16,7 кв.м.; у спільному користуванні залишити: передню №1 площею 9,6 кв.м., кухню №4 площею 7,1 кв.м., туалет №5 площею 0,9 кв.м., ванну кімнату №6 площею 2,6 кв.м., кладовку №7 площею 2,7 кв.м. на плані технічного паспорта, то відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що такий порядок не буде відповідати часткам позивача та відповідачів у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки із технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 37-40) вбачається, що загальна площа квартири становить 51,1 кв.м., жила площа 28,2 кв.м. Частка ОСОБА_5 у спірній квартирі складає , а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Таким чином, на частку спірної квартири припадає 7,05 кв.м. жилої площі, а на частки - 21,15 кв.м. жилої площі. У разі визначення порядку користування квартирою за варіантом, запропонованим позивачем, то дійсно будуть порушені права відповідачів щодо розміру жилої площі, що припадає на їх частку, яка буде значно меншою. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідачі є різнополими особами. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний за рішенням суду недієздатним, відповідач ОСОБА_4 є його матір`ю, відповідач ОСОБА_2 є його опікуном за рішенням суду, спільне користування вказаними особами однією жилою кімнатою не буде відповідати санітарним нормам.

Крім цього, по справі вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла відповідач ОСОБА_4 , якій на праві приватної власності належить 1/2 частка спірної квартири. 04.05.2024 року спливає 6-ти місячний строк прийняття спадщини після її смерті. Після визначення спадкоємців після смерті ОСОБА_4 та за наявності спору між співласниками квартири можливе його вирішення у майбутньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен вирішити спір по суті, натомість, фактично, відмовляючи у задоволенні позову в частині встановленні порядку користування, судом не розглянуто інші варіанти встановлення порядку користування квартирою та не наведено обгрунтування неможливості встановлення такого порядку, а також не розглянуто можливість задоволення позову частково (наприклад відмовлено в частині користування лоджією) тощо, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки позивачем, якою був ініційований позов, не було запропоновано інших варіантів користування спірною квартирою, відповідачами також такі варіанти не надані суду, площа лоджії 2,8 кв.м. не відноситься до житлової, тому не впливає на розрахунок, наведений вище колегією суддів.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково в частині відмови у позові про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди позивачу, усунення перешкод у користуванні квартирою та про передачу ключів від квартири.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,2 п.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

По справі вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1), при подачі заяви про зміну предмету позову ОСОБА_1 сплачено 1073,60 грн. судового збору (а.с. 57), при подачі апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3 099,00 грн. (а.с. 191), а всього у розмірі 4 172,60 грн. У разі задоволення позову частково, а саме в частині позовної вимоги про усунення перешкод, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі 2 481,00 грн. (992,40 грн. + 992,40 грн. х 150%).

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Процай Володимира Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2023 року в частині відмови в усуненні перешкод у користуванні власністю скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати комплект ключів від вказаної квартири.

Стянути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов