Єдиний унікальний номер судової справи 487/81/22
Номер провадження 22-ц/812/432/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 квітня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 16 березня 2023 року, під головуванням судді Кузьменко В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про покладення обов`язку вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про покладення обов`язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Власником сусідньої квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку є ОСОБА_4 , а користувачем ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_4 .

У спільному користуванні власників квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , наявні два коридори загального користування, позначені на плані технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 за номером І площею 3.9 кв.м. та за номером ІІ площею 3.8 кв.м. Аналогічне позначення у матеріалах технічної інвентаризації КП ММБТІ на квартиру АДРЕСА_2 . Коридор загального користування за номером І площею 3.9 кв.м. у загальному користуванні квартир АДРЕСА_5 .

Натепер, спірним є коридор І (площею 3.9 кв.м.), який раніше, відповідно до технічної документації, мав площу 7.5 кв.м. Зазначене зменшення площі коридору І на 3.6 кв.м. було здійснене відповідачами внаслідок самовільного приєднання частини коридору І до квартири АДРЕСА_2 із збільшенням її загальної площі.

Позивач зазначає, що відповідачі своїми діями порушили його право, як співвласника коридору, на користування та розпорядження ним, а також порушили встановлені для багатоквартирних будинків будівельні норми та правила.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просив:

зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 демонтувати коридор №9 площею 2.0 кв.м. та перенести на 0.4 метри стіну в житловій кімнаті № НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_4 , яка межує з коридором загального користування І на першому поверсі, та привести коридор загального користування І, що у загальному користуванні квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , до попереднього розміру 4.0 кв.м. х 1.88 кв.м., загальна площа 7.5 кв.м.;

стягнути на його користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 992 грн. 40 коп. судового збору та 6 500 грн. витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_4 , якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , та ОСОБА_3 , який зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_4 , демонтувати коридор №9 площею 2.0 кв.м. та перенести на 0.4 метри стіну в житловій кімнаті № НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_4 , яка межує з коридором загального користування І на першому поверсі, та привести коридор загального користування І, що у загальному користуванні квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 до попереднього розміру 4.0 кв.м. х 1.88 кв.м., загальна площа 7.5 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 496 грн. 20 коп. судового збору з кожного та витрат на правову допомогу по 3 250 грн. з кожного.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що відповідачі своїми діями щодо збільшення площі квартири АДРЕСА_6 , порушили права користування та розпорядження позивача як співвласника коридору І, а також порушили встановлені для багатоквартирних будинків будівельні й житлові норми та правила, що є підставою для задоволення позовних вимог.

12 липня 2023 року ОСОБА_3 , від імені якого діяла його представник адвокат Секкер К.С., звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 , від імені якого діяла його представник адвокат Секкер К.С., про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 13 грудня 2017 року, в той час як приєднання частини коридору І загального користування до складу квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку відбулось раніше. З попереднім власником квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 відповідачі дійшли згоди щодо приєднання частини коридору до їх квартири та конфліктних ситуацій з приводу користування цим коридором між власниками квартир не виникало. При цьому, ОСОБА_5 не вважав, що його права порушенні діями відповідачів та не звертався до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні спірним майном.

Крім того, у період з 08 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року відділом інспекційної роботи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради було проведено перевірку дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті, а саме: виконання будівельних робіт без дозвільних документів, самочинне будівництво за адресою: АДРЕСА_7 . Відповідно до акту, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності №2112021 від 19 листопада 2021 року управлінням не встановлено порушення вимог містобудівного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Відзив мотивований тим, що районним судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, оскільки відповідачі самовільно провели перепланування, внаслідок якого приєднали до належної їм квартири частину приміщення загального користування.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Частина 2 статті 382 ЦК України визначає правовий режим щодо допоміжних приміщень та приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному будинку.

Так, згідно ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

З матеріалів справи убачається, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 грудня 2017 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу квартири від 13 грудня 2017 року (а.с.9).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 червня 2021 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_4 (а.с.13-15).

Позивач і відповідач ОСОБА_4 є власниками квартир, розташованих на одному поверсі у вищевказаному житловому будинку. Позивач у позовній заяві стверджував, що відповідачі без згоди інших співвласників будинку самочинно приєднали частину коридора загального користування до своєї квартири, та вказаним порушують його права щодо користування спірним коридором, а тому позивач звернувся до суду із позовом та просив усунути перешкоди у користуванні коридором загального користування шляхом приведення його до попереднього стану.

Перепланування коридору загального користування, позначеного на плані І, відображено у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_4 , виготовленому Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 26 серпня 2015 року та у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленому Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 16 листопада 2016 року. Так, відповідно до технічного паспорту на квартиру відповідачів зазначено, що збільшення площі квартири на 3.6 кв.м. відбулось за рахунок приєднання частини коридору загального користування І до квартири (а.с.10-12,86-89).

Такі обставини підтверджуються також листом Миколаївського МБТІ, що наявний в матеріалах справи (а.с.27).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що будь-які перепланування, переобладнання, реконструкції допоміжних приміщень у багатоквартирному житловому будинку можна проводити тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не порушуватимуть права власників квартир у цьому будинку. Для дотримання принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності будь-які дії з перепланування, переобладнання, реконструкції допоміжних приміщень у такому будинку слід погоджувати зі всіма співвласниками (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц (пункти 74-76)).

Разом з тим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

З огляду на зазначені приписи та правила ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Вказаний висновок повністю узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №233/3516/18-ц.

При цьому, положення ст.81 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

ОСОБА_1 у позовній заяві стверджував про здійснення відповідачами на свій розсуд незаконне збільшення площі квартири за рахунок приєднання частини коридору загального користування І, що мало наслідком порушення прав позивача, як власника іншої квартири у вищевказаному будинку.

Тобто, предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні коридором загального користування. Право на звернення до суду з позовом про демонтаж (знесення) або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини даної справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, оскільки останній не довів свого порушеного права зі сторони відповідачів та з матеріалів справи також не встановлено, що проведеними відповідачами будівельними роботами порушені права ОСОБА_1 , як власника сусідньої квартири у вищевказаному житловому будинку, право на яке у останнього виникло значно пізніше, ніж були проведені вищевказані роботи.

До того ж, відповідно до акту Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 19 листопада 2021 року, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а саме виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_7 , вказаним управлінням не було встановлено порушення вимог містобудівного законодавства.

Окрім того, у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_4 , виготовленому Миколаївським обласним інжиніринговим центром 13 грудня 2021 року зазначено, що в загальному користуванні із квартирою АДРЕСА_3 перебувають: коридор І площею 3.9 кв.м. та коридор ІІ площею 3.8 кв.м., що фактично відповідає відомостям, зазначеним у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 , та технічному стану приміщень загального користування (коридору І), який існував на час набуття позивачем у власність зазначеної квартири.

Таким чином, твердження позивача, що відповідачами були порушені його права є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 неправильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та з доказами на їх підтвердження, не дав відповідну оцінку встановленим обставинам справи та наданим доказам, та, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

За такого, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позовні вимоги, то допущену ним помилку слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України витрати понесені ОСОБА_3 при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488 грн. 60 коп. слід стягнути з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про покладення обов`язку вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 03 травня 2024 року