Справа № 752/3617/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/3652/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Загарук Н.Н.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 07.12.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , яка проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

У період шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку за згодою позивача зареєстровано за відповідачем. Позивач зазначає, що до декретної відпустки по догляду за дитиною вона працювала із серпня 2010 року в АТ «ВТБ Банк» на посаді начальника сектору Управління по роботі з проблемною заборгованістю Департаменту банківських ризиків, а тому мала можливість заощадити суму коштів, необхідну для придбання квартири.

На підставі викладеного, просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_3 ; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 18.04.2024 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 07.05.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області 07.05.2011.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2021 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Від шлюбу народилась дитина: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 05.10.2012, про що зроблено відповідний актовий запис № 1714.

02.08.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було підписано договір про визначення порядку сплати аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, участі батька у вихованні та утриманні дитини, визначення місця проживання дитини. Відповідно до п. 2 вказаного договору, батьки домовились, що дитина буде проживати разом із матір`ю. Станом на день укладення даного договору ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи із серпня 2010 позивач постійно працювала в АТ «ВТБ Банк» на посаді начальника сектора Управління по роботі з проблемною заборгованістю Департаменту банківських ризиків.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майно № 299312772 від 14.02.2022 квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.. 60 СК України майно, набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

З посиланням на численну практику Верховного Суду суд першої інстанції зазначав про те, що встановлена ст.. 60 СК України презумпція спільності майна подружжя не є абсолютною та може бути спростована сторонами в ході розгляду справи. В той же час, стверджуючи про наявність підстав для спростування презумпції спільності майна, набутого під час шлюбу, обов`язок доказування наявності підстав для такого спростування покладається на сторону, яка заявила про наявність таких підстав. Оскільки в даному випадку наявність таких обставин доведена не була, у суду були відсутні підстави вважати спірне майно не спільною власністю подружжя.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

В своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує про неналежність рішення суду саме у зв`язку з неврахуванням тієї обставини, що кошти на придбання квартири були отримані ним в подарунок від свого батька. В той же час, дані твердження не були підтверджені жодним належним доказом, який би сторона надала до суду першої інстанції.

До своєї апеляційної скарги апелянт долучив ряд доказів, а також заявив клопотання про витребування доказів та допит свідків в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 3 ст.. 367 ЦПК України новий доказ, який не був поданий до суду першої інстанції може бути наданий апеляційному суду за виключних обставин, коли сторона не тільки аргументувала, а й підтвердила свої аргументи щодо того, що неподання доказів до суду першої інстанції було обумовлено обставинами, які не залежали від її волі та які об`єктивно завадили стороні подати такі докази до суду першої інстанції.

В якості такої підстави апелянт зазначав неналежне виконання його попереднім адвокатом своїх обов`язків в суді першої інстанції.

Вищевказані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом з огляду на наступне:

По-перше: відповідно до положень процесуального законодавства, особа бере участь у розгляді справи особисто або через свого представника. Усі дії вчинені представником особи в межах наданих йому повноважень, вважаються такими, що вчинені самою стороною. За таких умов, невчасне подання доказів представником сторони не може вважатися об`єктивною перешкодою, яка завадила здійснити подання доказів самим відповідачем.

По-друге: як вже зазначалося вище, правова конструкція ст.. 367 ЦПК України передбачає не тільки зазначення певних обставин, але і обов`язок їх доведення. Зазначаючи про невиконання адвокатом вказівок відповідача щодо надання до суду доказів, останній тим не менш належних доказів з цього приводу (направлення письмових вказівок, доручення адвокату, встановлення такого обов`язку щодо конкретного доказу у договорі, зазначення вчинення таких дій в акті виконання робіт, тощо) до суду не надав. За таких умов, вищевказані твердження апелянта залишилися недоведеними.

На підставі вищенаведеного, апеляційним судом було ухвалено процесуальне рішення про відмову у прийнятті нових доказів на стадії апеляційного розгляду та повернення їх апелянту, а також про відмову у задоволенні клопотання щодо витребування та здобуття нових доказів.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Оскільки основна теза , яку відповідач поклав в основу своєї апеляційної скарги, не була належним чином доведена ним, у суду відсутні підстави для прийняття такої позиції відповідача.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько