Справа № 758/7584/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача-1 - ОСОБА_3 ,

представника відповідача-1 - ОСОБА_4 ,

представника відповідача-2 - ОСОБА_5 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 , Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконними та скасуванні рішень, зобов`язання вчинити певні дії та виселення,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить:

1) визнати незаконними та скасувати рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.04.2016, 21.11.2016, 20.02.2020 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 ;

2) визнати незаконним та скасувати рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.02.2023 про відмову у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 ;

3) зобов`язати Подільську районну у місті Києві державну адміністрацію зняти ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зняти з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 ;

4) виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; та вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.03.2015 між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір позики грошових коштів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 20.03.2015 між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором позики із сторони ОСОБА_8 , позивач задовольнила свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а саме звернула стягнення на предмет іпотеки та зареєструвала право власності за собою 21.11.2016. Попри те, після передачі квартири у іпотеку ОСОБА_8 зареєструвала у ній дочку ОСОБА_3 (дата реєстрації 21.04.2016 за згодою власника майна), та внуки ОСОБА_6 (дата реєстрації 21.11.2016 згода матері дитини та батька), ОСОБА_7 (дата реєстрації 20.02.2020 за згодою матері дитини та батька). Попри те, жодна згода іпотекодержателем (позивачем у справі) не надавалась. Відповідач Подільська районна в місті Києві державна адміністрація відмовилась зняти з реєстрації відповідача ОСОБА_3 у зв`язку із недопущенням порушення прав житлових та майнових прав її неповнолітніх дітей, а також відмовила у знятті з реєстрації неповнолітніх дітей через відсутність згоди органу опіки і піклування. У зв`язку із наведеними обставини, відповідачка разом із дітьми надалі проживає у квартирі, яка належить на праві власності позивачу. Окрім цього, відповідачу ОСОБА_3 направлялась вимоги про виселення, адже її проживання порушує право власності позивача щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Однак у добровільному порядку відповідачка разом із дітьми відмовилась виселитись. У відповідності до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право на підставі згоди іпотеккодержателя передати предмет іпотеки у користування, однак така норма не була дотримана. ОСОБА_9 не зверталась за згодою до позивача щодо реєстрації місця проживання своєї дочки ОСОБА_3 . Таким чином, орган реєстрації місця проживання мав відмовити у реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , адже не було письмової згоди іпотекодержателя, тобто документа, який підтверджує право на проживання у житлі у відповідності до ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та п. п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207. Відтак, на думку позивача, орган реєстрації місця проживання у відповідності до п. п. 11, 19, 23 Правил мав відмовити у реєстрації, однак цього не зробив, у зв`язку із чим рішення про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 є незаконним, а відтак і похідні рішення про реєстрацію дітей відповідача ОСОБА_3 є також неправомірними, хоча при реєстрації дітей не вимагалась згода власника. Надалі, власник житла звернувся із заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 та її дітей, однак отримав відмову, у зв`язку із захистом майнових прав дітей. Разом із тим, такі особи підлягають виселенню у відповідності до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», тобто за рішенням суду, адже добровільно це зробити вони відмовились. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 №361/4481/19. Просить позов задовольнити.

Відповідачем Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що Правила щодо реєстрації місця проживання особи, які б діяли на момент реєстрації відповідача ОСОБА_3 (21.04.2016) не містили вимог щодо надання згоди іпотекодержателя на реєстрацію місця проживання іншої особи, адже така вимога почала діяти з 23.06.2020. У відповідності до ЗУ «Про іпотеку» не містить обмежень щодо реєстрації місця проживання інших осіб у майні, яке перебуває в іпотеці. прямої заборони ні в договорі позики, ні в договорі іпотеки не вказано. Як зазначено у статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Просить у позові відмовити.

Відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те що її виселення із дітьми можливе лише з дотриманням вимог ч. 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, тобто з наданням іншого житлового приміщення., про що вказано у судових рішеннях по справі № 758/1323/17, а тому не підлягають доказування у відповідності до ст. 82 ЦПК України. Згідно із Правил реєстрації місця проживання згода іпотекодержателя вимагалась з 27.05.2020, а відповідачі зареєстровані до введення в дію цієї норми. Договір про іпотеку не містить заборон щодо реєстрації місця проживання інших осіб на момент перебування майна в іпотеці. Станом на 2016 рік ЗУ «Про іпотеку» не містив норм щодо надання письмової згоди іпотекодержателя для здійснення реєстрації місця проживання осіб, і наявність якої обов`язкова для здійснення реєстрації органом місцевого самоврядування. Реєстрація місця проживання відповідача із дітьми здійснено на підставі усіх необхідних документів, а тому відсутні підстави для зняття таких осіб з зареєстрованого місця проживання. У даній справі виселення можливе лише за наявності рішення суду та умови надання іншого житлового приміщення, чого не запропоновано із сторони позивача. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду додаткові пояснення щодо позову. Наводить аргументи про те, що гарантії передбачені ст. 109 ЖК України поширюються на осіб, які правомірна вселилась у спірне житло. У відповідності до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» та ст. 575 ЦК України заборонено передачу предмету іпотеки в користування третім особам без згоди іпотекодержателя. Оскільки право власності ОСОБА_8 втратила, а відтак і члени її сім`ї втратили право користування таким житловим приміщенням. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду у користування майном, зокрема шляхом виселення осіб із займаного житлового приміщення без надання іншого приміщення. Просить позов задовольнити.

06 липня 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею у справі визначено Анохіна А. М.

23.01.2024 у справі проведено автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О. І.

24 січня 2024 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження

25 січня 2024 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині, яка надалі виконані стороною позивача.

11 березня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті.

У судовому засіданні представники відповідачів заперечили проти позову та просять у такому відмовити з підстав викладених у відзивах на позов.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

20 березня 2015 року між ОСОБА_8 (позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець) укладено нотаріально посвідчений договір позики (із подальшим внесенням змін до нього), за умовами якого позичальник отримала від позикодавця позику у розмірі 792 927 грн, що еквівалентно 32 000 євро, які зобов`язалася повернути позикодавцеві до 14 жовтня 2016 року готівкою у валюті євро.

З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, 20 березня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передала в іпотеку позикодавцеві належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

25 листопада 2016 року приватним нотаріусом Войтовським В. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32559466, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки. Для вчинення реєстраційних дій нотаріусу були надано, зокрема, копії договорів позики та іпотеки, звіт про оцінку майна, а також вимога про усунення порушення від 17 жовтня 2016 року.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 були дотримані усі вимоги, передбачені правовими нормами та умовами, укладеного договору іпотеки із ОСОБА_8 . Так само, судом апеляційної інстанції, в ході розгляду справи, не встановлено порушень з боку приватного виконавця, у зв`язку із чим, підстав для скасування рішення ПН КМНО ОСОБА_10 про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не має.

Дані обставини установлено судовими рішеннями у справі № 758/1323/17 за позовом ОСОБА_8 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_11 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , яка діє від себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Отже, позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 з 25.11.2016.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасувати рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.04.2016, 21.11.2016, 20.02.2020 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 , суд прийшов до наступного.

Суд установив, 21 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання за адресою - АДРЕСА_2 . Із заяви установлено, право на проживання в житлі вказано договір купівлі-продажу такого від 01.03.2022, за яким право власності набуто ОСОБА_8 . Згода власника/співвласника житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання особи у разі відсутності документів, що підтверджують право на проживання у житлі - власник згоден, ОСОБА_8 та її особистий підпис, дата 21.04.2016. Місце проживання зареєстровано 21.04.2016 /а.с. 199-200/.

21 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_2 . Заява містить відомості про згоду батька ОСОБА_13 на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини. Місце проживання зареєстровано 21.11.2016 /а.с. 201-202/.

20 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 за адресою - АДРЕСА_2 . Заява містить відомості про згоду батька ОСОБА_13 на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини. Місце проживання зареєстровано 20.02.2020 /а.с. 203-204/.

Відповідно до листа Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.12.2023 № 106-11196 рішення про реєстрацію як окремого документа не передбачалось, натомість у заявах містяться відомості про дату реєстрації місця проживання особи /а.с. 198/.

16 серпня 2022 року Подільська районна у місті Києві державної адміністрації за № 106-1-ДСК надала відповідь на адвокатський запит ОСОБА_14 про перелік осіб, які зареєстровані за адресою - АДРЕСА_2 , зокрема серед них вказано відповідача та її двох дітей. Зазначено, що реєстрацію проведено згідно з Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207 (втрата чинності 14.03.2022) /а.с. 91-92/.

Позивач наводить аргументи про те, що на момент реєстрації вказаних осіб вона була іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та не надавала згоди на реєстрації їх місця проживання, а відтак така реєстрація відбулась з порушенням прав іпотекодержателя, а тому підлягає скасуванню.

Суд повторно зазначає, що на момент реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та малолітньої дитини ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_2 , був чинним договір про іпотеку від 20.03.2015, предметом якого була вказане житлове приміщення, зареєстрований за № 225 /а.с. 50-55/.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент проведення реєстрації місця проживання) рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно з ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавеець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 2.4.2 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний виконувати обов`язки, покладені на іпотекодавця за Законом України «Про іпотеку».

Позивач ототожнює поняття передачі предмету іпотеки в користування із реєстрацією місця проживання. Попри те, такі твердження суд оцінює критично, адже сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.05.2023 №753/8506/19.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент проведення реєстрації місця проживання) для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг), зокрема документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до абзацу четвертого п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (в редакції на момент проведення реєстраційних дій) для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують, зокрема право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Суд зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_3 здійснена за згодою власника майна, а саме ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2002, зареєстрований у реєстрі за № 1-648, що підтверджено поданою заявою від 21.04.2016, та згодами батька неповнолітніх дітей, що підтверджено заявами від 21.11.2016, 20.02.2020 /а.с. 199-206/.

Згідно з п. 1.4 договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб. Іпотекодавець стверджує, що не мають права користування квартирою, яка є предметом іпотеки, малолітні чи неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи.

Отже, позивач наводить аргументи про те, що іпотекодавць стверджував, що на момент передачі квартири у іпотеку у третіх осіб не було право на користування такою. Тобто, що у ОСОБА_3 не було такого права на момент укладення договору іпотеки, хоч дана обставина не була підтверджена жодними доказами.

Натомість, п. 1.4 договору іпотеки містить відомості про те, що не було права користування кватирою у малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмеженою дієздатних осіб, що підтверджено довідкою КП «Введенське Подільського району м. Києва» від 18.03.2015, до яких ОСОБА_3 не відносилась, адже протилежного судом не встановлено.

Однак, позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували обставини виникнення права користування спірною квартирою у ОСОБА_3 після реєстрації місця проживання, тобто з 21.04.2016.

Отже, за порушення іпотекодавцем обов`язків передбачених договором іпотеки, зокрема п.1.4, у відповідності ст. 12 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель мав право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Суд прийшов до переконання про те, що під час реєстрації місця проживання вказаних осіб, іпотекодавцем не було порушеного вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, адже у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано доказів, що вселення ОСОБА_3 , тобто передача предмету іпотеки у користування відбулось після передачі квартири у іпотеку, адже після укладення договору іпотеки відбулось реєстрація її місця проживання, а тому суд не установив, що реєстрація місця проживання здійснена всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Закону України «Про іпотеку» щодо отримання іпотекодавцем згоди у іпотекодержателя у разі передачі предмету іпотеки у користування, а не реєстрації місця проживання особи.

З огляду на викладене вище суд прийшов до переконання про те, що рішення Подільської районної в місті Києві державної реєстрації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей прийнято з дотриманням чинного законодавства щодо декларування місця проживання, а тому у позовній вимозі про визнання незаконними та скасувати такі рішення необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.02.2023 про відмову у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 , суд прийшов до наступного.

Відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі - Порядок) цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

06 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявами до органу реєстрації начальнику відділу з питань місця реєстрації/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /а.с.103-108/.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 26.10.2022 № 18 комісія прийшла до висновку про не доцільність зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки це може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей /а.с. 98-99/.

16 лютого 2023 року рішення органу реєстрації начальнику відділу з питань місця реєстрації/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі пп 3 п. 87 Порядку, про що вказано у заявах від 06.09.2022 /а.с. 103-108/.

Листом Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.06.2023 № 106-4866 повідомлено позивача про те, що у відповідності до пп 3 п. 87 Порядку відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_15 та її малолітніх дітей та таке в подальшому можливе лише за згодою органу опіки і піклування /а.с. 101-102/.

Згідно з п. 50 Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником.

Відповідно до п. 51 Порядку подання заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників.

Згідно з п. 69 Порядку посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві. Посадова особа органу реєстрації у день звернення особи, її законного представника (представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, зокрема приймає рішення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання або про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з п. 99 Порядку одночасно із скасуванням відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) або зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) осіб, які на день декларування/реєстрації місця проживання (перебування) або зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) були батьками або іншими законними представниками дітей, місце проживання яких задеклароване/зареєстроване або зняте із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) одночасно з такими батьками або іншими законними представниками дітей, скасовуються відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) або зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дітей, у тому числі у разі, коли на день скасування таких відомостей особа досягла повноліття, якщо такі реєстраційні дії здійснені на підставі паспортного документа особи, зазначеного в пункті 98 цього Порядку.

Відповідно до пп3 п. 87 Порядку орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли: особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості.

Отже, відповідачем правомірна відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та малолітніх дітей, яким належить право користування спірною квартирою, у відповідності до пп3 п. 87 Порядку, адже власником нерухомого майна ОСОБА_1 не було надано до заяв про зняття з реєстрації місця проживання малолітніх осіб згоди органу опіки і піклування на вчинення таких дій, що в свою чергу унеможливлювало зняття з реєстраційного обліку їх матері ОСОБА_3 .

З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що у цій вимозі про визнання незаконним і скасування рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.02.2023 про відмову у знятті з реєстрації місця проживання осіб ОСОБА_3 та її малолітніх дітей необхідно відмовити за недоведеністю.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Подільської районної у місті Києві державної адміністрації зняти ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , то оскільки така є похідною вимогою від визнання незаконним і скасування рішення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.02.2023, у якій відмовлено, а відтак відсутні підстави для задоволення похідної вимоги, а тому у такій слід відмовити.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд прийшов до наступного.

Позивач наводить аргументи про те, що відповідачка разом із дітьми неправомірно зареєстрували місце проживання та незаконно вселились у спірну квартиру у той час коли нерухоме майно було предметом договору іпотеки від 20.03.2015, тобто без згоди на вказані дії іпотекодержателя, а тому підлягають виселенню без наданні іншого житлового приміщення.

Суд установив, що ОСОБА_3 є дочкою попереднього власника спірного житлового приміщення ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - онуками попереднього власника нерухомого майна. Дані обставини не оспорюються сторонами, а тому приймаються судом до уваги.

01 червня 2023 року позивачка звернулась до ОСОБА_3 та її малолітніх дітей із вимогою про виселення, адже згоди іпотекодержатель на вселення цих осіб не давала /а.с. 113-114/.

Відповідач із малолітніми особами відмовилася добровільно звільнити спірне житлове приміщення, адже доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 08.12.2023 № 106-11058 вирішили, що виселення малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 таким, що не відповідає їх інтересам та може привести до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей /а.с. 232-233/.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК України. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 (справа № 361/4481/19).

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 (справа № 361/4481/19).

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 22.09.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12.04.2022 у справі № 758/1323/17, установлено, що враховуючи «дані обставини та вищезазначені норми права і усталену практику Верховного Суду, виселення позивача та її сім`ї зі спірної квартири має відбуватись з урахуванням ст. 109 ЖК України, тобто виселення осіб із наданням іншого житлового приміщення. Однак, ОСОБА_1 не вказано та не надано альтернативного житлового приміщення, куди б могла виселитися позивач зі своєю сім`єю. Тому у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення також слід відмовити».

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Будь-яких доказів, які б підтверджували вселення ОСОБА_3 у спірне житлове приміщення після укладення договору іпотеки, внаслідок чого було порушено норми ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та умови договору щодо необхідності згоди іпотекодержателя на вселення, тобто надання права користування третій особі, суд не встановив.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей відбулась з дотримання вимог чинного законодавства щодо декларування місця проживання, що було установлено судом у цій справі. Разом із тим, реєстрація таких осіб жодним чином не вплинула на звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшої реєстрацій такого майна на праві власності за позивачем.

Будь-яких доказів щодо наявності у відповідача та її малолітніх дітей на праві власності нерухомого майна із наявною житловою площею, позивачем не подано до суду.

Покликання сторони позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин правових позицій викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 (справа № 361/4481/19) щодо можливості виселення особи із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, яке передано в іпотеку з метою забезпечення кредитних зобов`язань, та таке майно не було придбано за кредитні кошти, суд не застосовує до спірних правовідносин в частині висновків суду, адже такі стосуються спірних правовідносин, які є відмінних від відносин установлених у цій справі. Судоми першої та апеляційної інстанцій у справі № 361/4481/19 установлено неправомірність вселення осіб після передання нерухомого майна в іпотеку, чого не установлено у цій справі.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки судом не встановленого іншого житлового приміщення у відповідачів; позивачем не запропоновано відповідачу із малолітніми дітьми іншого житлового приміщення з дотриманням вимог ч. 2 ст. 109 ЖК України, адже іпотечне майно було передбачене не за отримані кошти за договором позики; відсутністю доказів щодо неправомірного вселення відповідача ОСОБА_3 , а подальше визначення місця проживання її малолітніх дітей здійснено у відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України за місцем проживання проживання їх батьків або одного з них, до житлового приміщення під час перебування спірної квартири в іпотеці, а відтак виселення із такої квартири відповідача та її малолітніх дітей без надання іншого житлового приміщення порушуватиме права відповідача та її дітей на житло, а тому у позовних вимогах про виселення ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 , Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконними та скасуванні рішень, зобов`язання вчинити певні дії та виселення - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач-1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; (яка діє від власного імені та в інтересах ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 );

відповідач-2 Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження - місто Київ, Контрактова площа, 2, ;

третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вул. Борисоглібська, 14, .

Повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець