Справа № 759/1382/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/4015/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року про визнання неправомірним та скасування повідомлення у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощук Миколи Олеговича, боржник: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення (повідомлення) старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощука Миколи Олеговича, в якій просив повідомлення старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощука Миколи Олеговича про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 20.09.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 визнати неправомірним та скасувати; зобов`язати старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощука Миколи Олеговича або іншу уповноважену особу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розпочати примусове виконання за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва від 24.08.2023 року у цивільній справі № 759/1382/19.

В обґрунтування скарги зазначив, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року у цивільній справі № 759/1382/19 з урахуванням змін, відповідно до постанови Верховного Суду від 18.11.2020 року, визначено йому способи участі у спілкуванні із сином ОСОБА_3 та його вихованні, а саме - зустрічі кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год. 30 хв. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю. При цьому конкретної адреси місця проживання дитини з матір`ю або адреси місця виконання рішення суду в самому рішенні суду (постанові Верховного Суду) не зазначено. Саме для таких випадків і були передбачені приписи ч. 2 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. Вважає, що в цьому конкретному випадку державний виконавець повинен був самостійно визначити місце, у якому буде відбуватись виконання відповідного рішення суду та здійснюватися перевірка його виконання. В порушення зазначених приписів закону, старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пащенко Владислав Олегович протиправно повернув йому виконавчий лист без прийняття до виконання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року повідомлення старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощука Миколи Олеговича про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 20.10.2023 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 визнано неправомірним та скасовано. Зобов`язано старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощука Миколи Олеговича або іншу уповноважену особу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розпочати примусове виконання за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва від 24.08.2023 року у цивільній справі № 759/1382/19.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 13 листопада 2023 року орган ДВС подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати, прийняти у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги позивача.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 11.04.2024 року сторони по справі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом встановлено, що 24.08.2023 року Святошинським районним судом м. Києва № 759/1382/19 виданий виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) передавати батькові ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_4 у визначене судом місці, дні та часи побачень (а.с. 9, 10).

20.10.2023 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощуком М.О. прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 20.09.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на підставі ст. ст. 4, 24 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 7-8).

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимощук М.О. при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 20.09.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, нехтуючи закріпленими в законодавстві принципами здійснення примусового виконання рішення суду, формально поставився до вимог законодавства, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження», що зумовило винесення безпідставного повідомлення, що в свою чергу є порушенням права скаржника.

Основним доводом апелянта було неврахування судом першої інстанції того, що місцем виконання судового рішення є місто Бердянськ, що було встановлено постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №759/1382/19, в якій зокрема зазначено: «Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дітей, суд апеляційної інстанції, ураховуючи те, що дитина проживає у м. Бердянську, а батько - у м. Києві, обґрунтовано вважав, що місцем зустрічей батька із сином має бути місто, де проживає дитина». Також, вказаною постановою постановлено постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року змінити, виклавши абзац третій її резолютивної частини в такій редакції: «Визначити спосіб участі ОСОБА_5 у спілкуванні із сином, та його вихованні: 1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю; 2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без - присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв до 19 год 00 хв наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня). Пасха (Великдень), Трійця; 5) можливість спільного святкування дня народження батька (1 березня). В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року залишено без змін». Таким чином, апелянт вважає, що місцем виконання рішення суду є місце проживання дитини - м. Бердянськ.

Вищевказана позиція була належним чином оцінена і відхилена судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суть позиції суду першої інстанції полягала в тому, що в рішенні суду не встановлено можливість його виконання саме в м. Бердянськ. Виконання такого судового рішення має здійснюватися за місцем проживання дитини та її матері. Таким чином таке виконання не прив`язане до конкретного географічного місця, а залежить від того, де проживає дитина та її матір. При цьому, сам виконавчий документ містить пряму вказівку на адресу проживання боржника (матері дитини) у м. Київ. В ході розгляду справи жодним чином не було доведено факту зміни місця проживання матері та дитини стосовно адреси, зазначеної у виконавчому документі. З огляду на вищевказане, доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько